részlet

© Lázár Gergely, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Ez a mű fikció. A történetben szereplő karakterek, helyszínek és események a szerző fantáziájának termékei.

Borítóterv Tillai Tamás

Tipográfia Somogyi Dominika

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 010 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

I.

Nem az a legrosszabb, ha tűt keresel egy óriási szénakazalban. Ez még akár érdekes kihívás is lehet. Kreatív stratégiákat kidolgozni egy nehezen megoldható problémához. A legrosszabb az, ha a motivációd a túlélést szolgálja. Mert ha nem találod meg azt az átkozott kis szúrós vackot, akkor valaki gyanútlanul hemperegni kezd benne, és a végén még beleáll. És tudod ki lesz ezért a felelős? Te, mivel tudtad, hogy ott van, mégsem tettél semmit. Ha tényleg baj történik, nem tudsz tovább együtt élni a bűntudattal.

1. FEJEZET

Már megint elkéstem. Nem az első alkalom, és nem is az utolsó.

Jobban szeretem, ha reggelente a párommal úgy indulunk el otthonról, hogy először megvárja, hogy elmenjek, aztán kicsivel később ő is követ. Ha egyszerre lépünk ki az ajtón, az határeset. Akkor oké, ha ő zár. Könnyebb bíznom abban, hogy tényleg megtette, amit kell, mint abban hinni, hogy én teljesítettem a szükségest.

Ha az élet egy végtelenül bővülő könyvtár, ahol minden egyes lap egy születésünk és halálunk közötti pillanatot őriz, akkor a hétfő reggelek különösen zűrzavaros fejezetet alkotnak ebben a kimeríthetetlen gyűjteményben. Az ember, vagyis én, ilyenkor azt éli meg, hogy az eseményeknek ugyan megvan a maguk sorrendje, mégis a felesleges kapkodás és küszködés után általában ugyanaz várja. Kudarc és tehetetlenség.

A legszörnyűbb, hogy hétfőnként rám marad az ajtó bezárása és a különböző biztonsági intézkedések elvégzése, amit egyszerűen csak „ajtóbezárásnak” hívok. Ez szerencsés esetben csak 20-25 percet jelent. De a hétfő tele van váratlan fordulatokkal, és előfordul, hogy jóval tovább kell küzdenem.

Ma reggel 35 hosszú, kínszenvedéssel teli percig bajlódtam az ellenőrizgetéssel és a zár kulcsának a forgatásával, oda-vissza, oda-vissza. Eközben legbelül egy másik folyamat is zajlott bennem. Szeretnék úgy gondolni magamra, mint egy bűvészre, aki fergeteges trükkjével elkápráztatja a közönséget egy olyan kritikus pillanatban, amikor minden a precizitástól függ. Houdinihoz hasonlóan nekem is meg kellene találnom a tökéletes egyensúlyt a biztonságos kísérletezés és az értelmetlen kockázatvállalás között. De nem sikerül. Ő láncok és zárak szorításából szabadult meg. Nekem meg csupán egy ajtót kellene bezárnom. Némi figyelmetlenség, egy apró hanyagság, és a baj végzetes lehet.

Brúnó vagyok, és OCD-m van.

Viccesnek tűnhet, ahogy rángatom a kilincset, de ez annál kínosabb a számomra. A legelviselhetetlenebb az egészben mégis az, hogy tisztában vagyok azzal, hogy teljesen értelmetlen, amit csinálok. Mégsem tudom abbahagyni. OCD-vel élni olyan, mint egy szigorú nyomozásban részt venni. Minden egyes részletre gondosan oda kell figyelni, az összes nyomot fel kell tárni. Semmit sem lehet kihagyni. A sors iróniája mégis az, hogy kényszerbetegként egy személyben vagyok pedáns kopó, bűnös tettes és ártatlan áldozat. Ha elbaltázok valamit, akkor aztán indul a végtelen ellenőrzés a fejemben lakó belső ügyosztálytól.

Az életemet nem a „baj lesz belőle” teszi tönkre. A „baj lehet belőle” rémuralma alatt élek. Folyamatos nyomásként telepszik rám, hónapok óta már a munkámat is alig tudom ellátni. Ha valahogy be is érek az iskolába, akkor is kattogok valami teljesen irreleváns marhaságon. Legutóbb például azon, hogy a reggeli tornához használt régi mobiltelefonom vajon visszatettem-e az ágy belső tartójába. Sose volt olyan, hogy megfeledkeztem volna erről. Persze mindez számtalan kérdést vet fel. Ki akarna betörni, és elvinni egy vacak telefont? Ha nem az ágyneműtartóban van, hanem magán a fekvőalkalmatosságon, az miért baj, talán lábat növeszt a kicsike, és kimászik az ablakon? Nem teljesen triviális az, hogy ha nem hoztam magammal a munkába – mert sosem szoktam – akkor valószínűleg a lakásom falai között kuksol valahol?

A hétfő reggel tehát borzalmas. Már vasárnap este görcsben van a gyomrom, mert tudom, hogy közeleg a gyűlölt forgatókönyv. Egy drámai előadás legsötétebb pillanataiban sem olyan emésztő az aggodalom, mint a vasárnap esti órákban. Az elmémben zajló mozi a lelkembe karcolt sebeket tépi fel, és mintha lángoló fájdalmat éreznék a mellkasomban. Igen, mert szorongani fáj. A vasárnap este utolsó óráival párhuzamban fokozódó görcs áll a gyomromba, miközben sejtem, hogy hamarosan életem egyik legnagyobb próbatétele vár rám. A megnyugtató, kellemes éji pihenés helyett alattomos kígyóként kúszik fel testem mélyéből a nyugtalanság, majd megfeszíti a végtagjaim, miközben erőlködve próbálom magam nyugtatni a hálószoba fekete rejtekében. A fejem zsong, mint egy túlhajtott számítógép processzora, a bélrendszerem aktivizálódik, én pedig eközben visszafelé számolok, hogy elaltassam magam, de mindig rájövök, hogy ez legjobb esetben is csak figyelemelterelés, nem pedig önnyugtatás, ugyanis utóbbihoz túl sok készséggel nemigen rendelkezem.

Betti reggel hatkor elmegy, nekem hétkor kell indulnom ahhoz, hogy beérjek nyolcra. Ez szinte sosem sikerül. Van úgy, hogy a diri is csúszással érkezik – mondjuk ő megteheti –, máskor kifejezetten pontos, és ahogy kell, 7:55-kor átlépi a küszöböt, ellenőrzi a dolgozókat, kiosztja a feladatokat, és elvonul az irodájába.

Az igazgatónőnk, Richter Adél, akiről beszélek, olyan tekintettel néz a dolgozókra, mintha valami igazságos bíró volna. A szeme oly élesen ragyog, mint Elizabeth Benneté, amikor megtudja, hogy Mr. Darcy szerelmes belé. De ahelyett, hogy azon tűnődne, kivel kösse össze az életét, a kedvenc elfoglaltsága az, hogy a kollégákat szekírozza, és Milne Micimackójának neurotikus Nyuszijaként azt vizsgálja, hogy minden és mindenki a helyén van-e. Szerethetőség szempontjából azonban Micimackó világa helyett Kirké birodalma közelebb áll hozzá, bár embereket eddig még nem sikerült állatokká változtatnia.

Ma reggel 8:30-kor, amikor megérkeztem, ott állt a kapuban. Sötét, hivatalos, tekintélyt parancsoló ruha, kimért, határozott testtartás. Karba font kéz, feszes arckifejezés. Minél kivehetőbbé vált számára az alakom, és meggyőződött arról, hogy én vagyok, annál szigorúbb lett a tekintete. Felkészültem az elkerülhetetlenre. A már beütemezett, percekig tartó fegyelmezésre és a szokásos behódolásra, amelyet ilyenkor produkálok. A másik jel, amelyből tudni szoktam, hogy gond van, az a közös online felületünkön érkező üzenet: „Brúnó, kérem, jöjjön be az irodámba.” Semmi smiley. Csak egy diplomatikus utasítás. Írhatná akár azt is: „Brúnó, korholás következik, készüljön fel a legrosszabbra. Hozzon magával zsepit, mert most megríkatom.” Próbáltam azt gondolni, hogy talán nincs jelentősége az egésznek, csak épp odatévedt, mert jobb dolga nem akadt. Az ő esetében azonban nehezen elképzelhető, hogy csak úgy odamegy valahova. Elsétáljak mellette könnyedén? Esélytelen. Azonnal feltartóztatott.

– Hol volt már megint? A gyerekek a könyvtár ajtajában várták, maga sehol, emiatt majdnem lekésték az órájukat.

– Ne haragudjon igazgatónő, a busz.

– Persze, a busz. Legutóbb azt találta ki, hogy odaégett a tojás, utána, hogy a barátnője elcsúszott a kövön, és nem hagyhatta ott, ma meg a busz. Ezt minden áldott hétfő reggel eljátssza. Mi maga, talán Garfield, hogy utálja a hétfőket? Mondja meg, és kitalálunk valamit!

Rendkívül jólesett, hogy egy evésre és alvásra specializálódott macskával azonosított, aki retteg a pókoktól és utálja a hétfőket. Jut eszembe: más okból, de én is utálom őket!

– Semmi ilyesmi, a hétfő ugyanolyan, mint az összes többi nap.

– Akkor miért van az, hogy képtelen időben megjelenni?

– Már mondtam, tudja, fővárosi közlekedés, dugó…

– Na jól van – rázta a fejét ingerülten Richter Adél intézményvezető asszony. – Nézze, én nem tudom, miről szól ez a kis játszmája, de annyit elmondhatok, most hivatalos figyelmeztetést kap, és ha ez sem használ, akkor le kell ülnünk elbeszélgetni. Nagyon bánnám, mert ilyen pontos nyilvántartást, mint maga, még senki nem vezetett az iskolai könyvtárban, ennek köszönheti elsősorban, hogy még itt dolgozhat.

– Nagyon sajnálom, igazgatónő, esküszöm, nem lenne kedvemre, hogy hazudjak önnek.

– Hogy mi lenne a kedvére, Brúnó, azt én nem tudom, de szedje össze magát, mert ennek így nem lesz jó vége. Szép napot kívánok! – Ezzel sarkon fordult, és magamra hagyott a szégyenemmel.

A legrosszabb úgy hazudni, ha tényleg nincs ínyünkre a dolog. Igazat mondtam arról, hogyan viszonyulok a hantázásomhoz. De ettől függetlenül füllentettem. Olvastam olyanokról, akik kifejezetten élvezik, ha megvezethetik a környezetüket, mások számára a hazugság valamiféle látszatautonómiát teremt. Aztán persze még ezernyi motívum élhet az emberekben, de nálam szó sincs ilyesmiről. Egyszerűen szégyellem magam. Ki értené meg azt, hogy egy ajtó bezárásához harminc perc szükségeltetik, csak úgy lehet megfelelő? És azért csúszok minden áldott hétfő reggel, mert a párom ilyenkor cserbenhagy ezzel az istentelen kihívással. Inkább kitalálok mindenfélét. És kelepcébe kerülök, mert a hazugságaimmal is bántok másokat. Nem tudom, melyik kezembe harapjak.

Meg tudom érteni Richter Adél indulatát, bár tudom, hogy a „beszélnünk kell” fenyegetőzést nem szükséges túlzottan komolyan venni, addig legalábbis bizonyosan nem, amíg a heti késéseim száma ezen a szinten marad.

Megesik, hogy utólag már bátrabb vagyok, és képzeletbeli riposztokat alkotok magamban: „Igen, kedves Adél, utálok hétfő reggel nyolcra bejárni! Inkább koktélozgatnék egy egzotikus szigeten, és csupán álmodoznék az átkozott kölykökről, akik az órák után hozzám rohangálnak. De a valóságban sajnos itt vagyok. Milyen jó, hogy valakinek elmondhattam ezt! Bár most esik le: magát ez úgyse érdekli!”

Talán ledöbbenne a sokktól, és egy pillanatra még tisztelne is, sőt kivételesnek érezné magát, hogy mertem ennyire őszinte lenni vele, mielőtt… Mielőtt elkezdene ordítani velem. Mit képzelek én magamról?

Azért azt valljuk be, bár ő nevez engem játszmázónak, de Richter Adél igazgatónő sem különb. A „mondja meg, és kitalálunk valamit” a „beszélnünk kell”-hez hasonlóan színtiszta bullshit. Semmit nem találnánk ki, hiszen úgyis az lenne, amit ő akarna. Nyolc óra az nyolc óra, slusszpassz. Amíg az én iskolámban dolgozik – mintha apám „amíg az én kenyeremet eszed” rigmusát hallanám –, az lesz, amit én mondok!

Summa summárum. Inkább a késés és Richter Adél indulata, mint az, hogy kipakolják az egész kócerájt amiatt, hogy nem zártam be normálisan! Új munkát könnyebb találni, mint pótolni a kedvenc tárgyaimat az otthonomból.

A feddéstől bizonytalanul becsoszogok a könyvtárba, és végignézek a polcokon. Tengernyi vaskos kötet, sorrendben. Imádom, ha a dolgok sorrendben vannak. Bár nem ez a legfőbb rigolyám – kibírom, ha mégsem ekként alakul –, azért megnyugtat. És a könyveket lehet sorrendbe rakni, sőt ez kifejezetten elvárás is!

Richter Adél sem bírja elviselni a rendetlenséget, a pontatlanságot, ebben egy véleményen vagyunk. Ő nem kizárólag hozzám hasonló rendmániás, de hatalomfüggő is. Én általában irritálom vagy meghökkentem a környezetemet a furcsaságaimmal, őt azonban egyenesen utálják. Természetének köszönhetően minden reggel akkurátusan ellenőrzi a tanulók íróasztalait és szekrényeit. Egy nap azonban az összes diák fiókjában talált egy cetlit, melyen a következő állt: „Tisztelt Igazgatónő, a rendőrség lefoglalta a drogjainkat, azért nem leli őket az asztalfiókokban.” Mondanom sem kell, egy pillanat alatt bömbölni kezdett, mint egy elszabadult bika a pamplonai Sanfermines fesztiválon, ahogy felkavarta maga körül a port az iskolaudvaron.

A gyerekek órán vannak, így most relaxálhatok kicsit. Hátradőlök a sarokban hagyott kárpitozott, finom szövetű antik fotelben, és az ölembe helyezek egy olyan könyvet, amelyen látszódik, hogy a lapjai kissé elsárgultak. Ebből lehet tudni, hogy az alapanyagok közé tartozó lignin bomlásnak indult, és ha sárgul, akkor bizony illata is van. Ez az illat felülmúl bármilyen parfümöt vagy kozmetikumot, és egyfajta archaikus, bölcs nyugalmat kelt bennem, főleg akkor, ha ódon darabot vehetek a kezembe. Az oldalak, ahogy szétnyílnak, szinte magukba szippantanak, és hagynak elmerülni ebben a végtelen varázslatban.

Igazi romantikagyilkos lennék, ha azt kezdeném ecsetelgetni, hogy a savas hidrolízis nevű kémiai folyamat – ennek is utánanéztem a lurkóknak félretett irományokban – miként termeli ki ezt a kellemes bukét. Ugyanakkora eretnekség ez, mint ha a friss anyaság szimbiotikus idilljét, ezt a szent életképet az oxitocin hormon kötődést segítő áramlásával, a szerelem eszményi mámorát pedig a fenil-etil-amin dopamintermelődést serkentő kölcsönhatásával magyaráznám. Szinte hallom a terapeutám hangját a fejemben: „Brúnó, már megint intellektualizál, intellektualizál!” Mégis könnyebb elviselnem a múltban átélt csalódásaimat, ha a gondolatok földjébe temetem őket. Nem, Kati, Eszter, Saci nem büdös ribancok voltak, akik rám untak, csak a fenil-etil-amin dolgozott bennük.

Ezt a ligninbomlásos, könyvaromás, puha foteles harmóniát közel engedem magamhoz, amennyire csak lehet, és belebújok, akárcsak egy macska a kartondobozába. Nincs gyerekzsivaj, csak a szag és én. Igazi perverzió.

Vannak olyan gyerekek, akiknek nincs semmilyen kartondobozuk, legfeljebb a mellettem lévő sarok. Magányosak, ezért bezárkóznak, kikérnek valamilyen szépirodalmat, és időnként beszélgetést próbálnak kezdeményezni úgy, hogy a szakmai énemet szólongatják. Brúnó úr, hol találom a… hogy hívják azt az írót… nem látta véletlenül… Én pedig készséggel válaszolok. Tudom, hogy ők nem problémásak. Ezek a gyerekek nesztelenek, de közben szomorúak is.

Ezért nem vállalok sajátot. Mert, hadd legyek őszinte, alapvetően idegesítenek. Ha problémájuk lenne, úgy érezném, hogy azt nekem kell megoldanom, ha sírnának, próbálnám őket megnyugtatni, és tudom, hogy kudarcot vallanék. Ha baj érné őket, én tehetnék róla. És ha a kelleténél izgágábbak lennének, azt nem viselném el. Legyek olyan, mint az apám? Ha sok lesz a kölökből, durr, egy tasli? Nem, képtelen lennék arra, hogy bántalmazóvá váljak, akkor inkább köszönöm szépen, jó nekem így is. Alkalomadtán leadok egy unalmas könyvtáras tanórát, fogadom ezeket a magányos számkivetetteket, és amennyire szükséges, reagálok. Ezt talán még én sem rontom el.

Rengeteget agyalok. Amikor végre magam lehetek, az olvasgatásból kizökkentő gondolatkavalkádok közepette néhány alkalommal elámulok. A faragott polcok eleganciáján, az ügyesen, stílusosan megválogatott könyvtámaszok díszítő hatásán, a kiadványok, klasszikusok, kortársak elrendezésén. Cím és kategória szerint rangsorolva az intézmény diákjainak kiadandó gyűjtemény. Szép munka. Természettudomány. Matematika. Szépirodalom. Történelmi nyalánkságok. Minden, mi szem-szájnak ingere. Túl sok feladatom nincs, felírom, amit kikérnek, utána helyre teszem a visszahozott példányokat, adminisztrálok. Néha beszerzek ezt-azt, újítok, takarítok, frissítek. Tulajdonképpen mindenünk megvan. Ha kell valami apróság, csak jelzem Richter Adélnak, és mivel a jövő generációjának képzése mindenekelőtt, Magyarország előre megy, meg hasonlók, kiverekedi a költségvetésből a rávalót.

Ha pakolászni kell, szeretem mindig az adott napon rendszerezni a példányokat, az a típus vagyok, aki nehezen tudja elviselni a csúszásokat, a halogatást. El sem tudom képzelni, hogyan lehet úgy élni, hogy valaki napokig, akár hetekig halogatja a feladatai elvégzését a „ráér még az” címszóval. Talán adrenalinfüggő az illető, élvezi, ha az utolsó pillanatban kell rátaposnia a gázpedálra. Engem feszélyez a befejezetlenség. Ha „minden rendben van”, akkor tudom csak nyugodtan zárni a munkanapom.

Ha a lurkók letudták a kötelességüket, és betáraztak könyvekkel – azért ez mégiscsak afféle elitsuli vagy mi –, akkor jön az én időm, vagy, ahogy Gyuri bácsi mondogatja, az énidő.

Gyuri bácsi a terapeutám, akihez járok. Művelt, higgadt, bölcs ember, aki képvisel számomra némi „egészséges férfimintát”, mert ilyesmiben nem sok részem volt, a kapcsolatom apámmal jóindulattal is szegényesnek és tartalmatlannak mondható. Gyuri bácsi sokat látott ember, aki felfedezte a világ sok apró kis szegletét, és talán kevésbé kritikus, mint azok a férfiak, akik fontosak lehettek volna eddigi pályafutásom során.

Dacára a reggeli intermezzónak, azon vagyok, hogy elmélkedés közben ráakadjak az épp kedvemre való kötetre, amelyben elmélyülhetek addig, amíg az ebédszünet környékén meg nem érkeznek a diákok.

Szerencsére óriási gyűjtemény áll a rendelkezésemre, bármit olvashatok. A könyvek izgalmasak, de veszélytelenek. Az emberekről ez kevésbé mondható el. Legnagyobb szerelmeim, akik persze sosem egy sarokban ücsörgő könyvmoly iránt érdeklődtek, mind vagányak voltak. Ki is kellett volna nekik, ha nem egy atletikus, flegma pöcsfej, aki maximum a Jóbarátokból tudott idézgetni? Nem is afféle ügyefogyott entellektüel, mint jómagam. Egy idő után meguntam az állandó elutasítást, a csalódásokat, és beletörődtem, hogy a szenvedély, a kaland már nem lesz az életem része. Legalábbis a szerelemben biztosan nem. Így maradt az olvasás. Ha lehetek Monte Cristo, aki kieszeli, miként vegyen furfangos revansot az őt börtönbe juttató gazfickókon, ha válhatok öreg halásszá, aki az utolsó csepp verítékéig küzd azért, hogy övé legyen a kiszemelt hal, ha Zorbász bőrébe bújhatok, ki vidám életbölcsességével táncol a semmi közepén, akkor hát legyen. Legalább ennyi nekem is jutott. Ahogy Gyuri bácsi szokta mondani, akinek nincs élete, annak még mindig lehet fantáziája. Amikor először letette elém a Rorschach-táblákat és elemeztük a válaszaim, hamar becsengetett hozzám a vigaszt nyújtó önismereti lecke.

– Brúnó, magának nagyon sok kismozgás-válasza van.

– És az mit jelent, Gyuri bácsi?

– Hát, tudja, ezt olyanok adják, akik, hogy is fogalmazzak, a valódi élet helyett inkább a fantáziát választják. De rengeteg jel utal arra, hogy bár ez a helyzet, maga olykor mégis élvezi ezt az állapotot. Mi ezt úgy mondjuk, képes az elaborációra.

– Akkor végül is minden rendben van, nem igaz?

– Azért nem teljesen. Mert az szerencsés ugyan, ha egy festő a pénisze helyett inkább az ecsetét választja. De hogy is fogalmazzak… kimondom Brúnó, mert már vagyunk olyan viszonyban, talán nem sértem meg. – Előredőlt, lehalkította a hangját, és nagyon komolyan a szemembe nézett. – Időnként egy festőnek is jobban esik az, ha félreteheti az ecsetét és egy isteneset kefélhet.

Már megint a szex. Ezek az analitikusok mindent erre vezetnek vissza. Azért menekülök a fantáziámba, mert nem dugok eleget. Micsoda primitív, közhelyes okfejtés. Nem baj, ennyit megbocsájtok Gyuri bácsinak, bár vén kéjencnek tartom, és legszívesebben képen röhögném, amikor ezzel jön, de azért jókat is tud mondani.

Miért tartom ostobaságnak ezt a megállapítását? Mert van párkapcsolatom, időnként szexelünk is, így nem értem, mire célozgat. Legalábbis ezzel próbálom rövidre zárni a kérdést. Ha jobban belegondolok, sejtem, mire próbál rávezetni. Szinte naptári precizitással meg tudom mondani, mely napokon bújunk ágyba Bettivel, azt is, hogy milyen pózban fogjuk csinálni, hogy melyik szobában, sőt körülbelül azt is képes vagyok megsaccolni, hogy hány percig tart majd az aktus. Sokévnyi párkapcsolat után nem is meglepő, hogy ilyesféle képességekre tettem szert, de azért ez eléggé lelombozó. Ennyi lenne az egész?

Reggel kilenc óra van, pontosan harminc perc telt el a kapuban átélt jelenet és aközött, hogy betámolyogtam az épületbe és elfogadtam, hogy elmúlt a veszély. Harminc perc, mégis annak ellenére, hogy nem ez volt az első késésem, valami mégsem hagy nyugodni.

Tétován járkálok a polcok között, és próbálom kiválasztani valamelyik könyvet, de mindig megtorpanok. Az egyiknek a színe taszít, a másikat túl vaskosnak, a harmadikat a vékonysága miatt komolytalannak és ebből kifolyólag olvasásra érdemtelennek címkézem. Nem tudok dönteni. Ez a kétely, ez a bizonytalanság nem ritkaság a kényszerbetegséggel élők körében, most valahogy mégis másként hat, mint korábban. Arra már azért rájöttem a Gyuri bácsival töltött három év alatt (bizony, ennyi ideje keserítjük egymás életét), hogy ha a szabadidőnkben valahogy semmi „nem ízlik”, akkor attól biztosan nem leszünk jobban, ha a harmincötödik programötlettel kísérletezünk. Gyomorrontásra nem desszert a gyógyír, hanem elsőként a korrekt analízis: mit kajáltam össze? A könyvtárból tágas és világos ablak nyílik az iskola udvarára, mely most legalább annyira kihalt, mint a pesti aluljárók a Covid csúcspontján, mégis megnyugtató látni a magabiztosan a futballpálya mellett terebélyesedő kocsányos tölgyeket, ahogy dús lombozatukkal és méltóságteljességükkel időtlen hangulatot varázsolnak az egyébként szürke pálya aszfaltjára. Ahogy merengek, és a természet finomsága segíti a befelé figyelést, eljutok a bennem feszülő kérdésig. „Mi a fene bajom van tulajdonképpen?” A válaszom, azt hiszem, egyszerű. Kívülről csupán egy sóhajtozó, kócos, szemüveges bölcsésznek tűnök, aki olyanokon mereng, hogy miért nem tudott valamelyik költő méltó rímeket formálni az egyébként kortársnak nevezett faragványához. A megélésem azonban direktebb és jóval személyesebb.

Kezd elegem lenni. Nagyon.

Talán érezhető az ingerültség a mondataimból. Az vagyok, rettentő mód ingerült. Egyre kevesebb türelmem van magamhoz. Egy csomó mindent csinálhatunk úgy, hogy közben akár évekig áltatjuk magunkat azzal, hogy az elviselhetetlen körülményeinket valaki más teremti meg helyettünk, de ez esetben tisztán látom, hogy ki hozza magára a bajt. Saját magamat kárhoztatom agóniára. Csak annyi kellene, hogy reggel, amikor időben kilépek a bejárati ajtón és elfordítom a kulcsot a zárban, azt éljem meg, hogy rendben, mehetünk. Csak ennyi. Időben beérnék, Adélka nem szidna össze, a reggelt pedig kellemes hangulatban indíthatnám. Álmodik a nyomor, ahogy mondani szokás.

Odáig jutottam ebben a mérkőzésben, annyira rágott a fejemben a „kényszerféreg” (így hívom), hogy néhányszor videóra vettem, ahogy elindulok otthonról. Nem vicc. Közben kommentálom is. „Konnektorok kihúzva, a hűtőből kivéve az étolaj, mert ugye eldőlhet, a felmosószer egyenesen áll, mert az is kiborulhat, és akkor…” Tulajdonképpen fogalmam sincs, miféle tragédia következhet be, de a mozi annyira élénk, hogy halálra kínoz.

Hogy miből van elegem az önszivatáson kívül? Hosszú a lista. Hadd taglaljam.

Amikor a barátnőm éjjelente behunyja a szemét mellettem, befordulok oldalra, és még sokáig kémlelem a falat. Bűntudatom van. Mert ő mindent megpróbál. Hiába mondom neki, hogy nem tehet róla, nem oldhatja meg helyettem. Látom rajta, hogy szenved attól, hogy küszködök. Annyit talán sikerült vele megértetnem, hogy nem az ő hibája. Még véletlenül se gondoljon erre. Sőt ha ő nem lenne, akkor, azt hiszem, már feladtam volna. Hamarabb.

Szóval elegem van abból, hogy próbál segíteni, de nem tud. Elegem van abból is, hogy látom, hogy emiatt elege van belőlem. Ha nem mondom, hogy min kattogok éppen, akkor is, mert kiül az arcomra, és szerinte „rosszak az energiáim”. Betti már csak amolyan ezoterikus típus, szerinte nemcsak a cselekvéseinkért felelünk, hanem az energiáinkért is, hiszen azok tulajdonképpen a gondolkodásmódunk következményei. Mondja ezt egy OCD-snek, aki alapból egy olyan hiedelemvilágban él, hogy a rosszat nem csak megcselekedni lehet, elég csupán rágondolni. Néha elragadtatja magát, olyankor megkérem, hogy lassítson. Egyik reggel, amikor felkeltünk, elmondása szerint azonnal érezte, hogy valami nincs rendben az aurámmal. Közölte velem, hogy talán többet kellene meditálnom. A nullánál bármi több lehet, ennyi bizonyos. De nem hagyta annyiban. Rájött, hogy valójában csak az volt a baj, hogy az ágyamban észak felé fordultam, így blokkolódott az energiám. Ráadásul a melltartójának az anyaga sem volt megfelelően ásványi, ezért az is negatív hatással lehetett az auránkra.

Hiába magyarázom Bettinek, hogy ezzel nem segít, ezt az energiás cécót inkább engedje el, mert nyomasztom én magam épp eleget a világ bajaiból származó kiapadhatatlan bűntudattal – kezdve az afrikai éhező gyerekeken át a véletlenül a nem szelektív szemétkosárba dobott műanyag palack sanyarú sorsával –, és ha még arról is én tehetek, hogy a csendben magamban emésztett rossz energiáim hogyan mérgezik össze a párkapcsolatom, akkor, azt hiszem, nem nagyon marad semmi, amiért ne kellene vezekelnem. Ebből is elegem van. Hogy szinte mindig akad valami, amiről „tehetek”. Még akkor is, ha senki nem utal rá.

Elegem van Gyuri bácsi szónoklatából, miszerint az eredményes terápiához idő kell. Csessze meg, még mennyi? Három év után azért csak remélhetne annyit az ember, hogy valamicskével jobban lesz, vagy nem? Túlzó elvárások ezek?

Annyit elmondhatok, hogy időnként vannak előnyei is ennek a bolondságnak. Mert kis híján annak tartom. Egyszer például az albérletem erkélyén sétálgattam, és észrevettem egy repedést a talpam alatt. Elég gyakoriak a pesti bérházak esetében az utcára, az autóút melletti járdára a homlokzatból kinyúló balkonok, és ez azonnal beindíthatja egy kényszeres fantáziáját. Mi van, ha egyszer leszakad? És pont az enyém omlik rá valamilyen szerencsétlenre? Hogy lehet élni ezután ekkora bűntudatban? Szóval a repedés. Első benyomásra nem tűnt nagynak, de ahogy alaposabban megvizsgáltam, azért mégis csak elbizonytalanodtam. Gyanús ez nekem, gondoltam. Végighúztam az ujjam a formáján, és mivel tél volt, továbbpörgettem a fogaskerekeket. De hiszen a fagyás és a repedésekbe befolyó víz ronthatja a helyzetet. Egyszer csak leválik egy pár kilós kőtömb, és bumm. Aki épp arra jár, annak bizony reszeltek. Állítólag az intelligencia, az abból fakadó kombinációs képesség néha igazi sorscsapás lehet egy kényszerbetegnek, mert könnyebb megragadni azokat a részleteket a világból, amelyeket egymásba fűzve máris létrehozhatja egy valóságos dráma vagy horrorfilm cselekményét.

Tárcsáztam hát a közös képviselőt, aki azonnal hárított. „Az nem lehet, most lett veszélytelenítve az egész házoldal.” Ilyenkor afféle ipari alpinistákat küldenek fel – hivatásos pókembereknek hívom őket –, akik átnézik a területet, és ha problémát találnak, úgy ítélik meg, hogy omlásveszély van, akkor korrigálják a hibát. Talán nem a makacsságom, hanem a szavaim mögött meghúzódó aggodalom győzte meg végül a közös képviselőt, és belement a dologba. Másnap, miután lecsekkolta a tetthelyről készült fotót, újabb alpinistát bízott meg azzal, hogy a megnevezett területet ellenőrizze. Igazam lett. Valóban veszélyes volt a repedés, ezért az azt körülvevő részt még időben sikerült eltávolítani. Vannak még hasonló sikertörténeteim, mégis ezek csekély vigaszt jelentenek akkor, amikor szembesülök ennek az állapotnak a valódi költségeivel. Mert többet vesz el, mint amennyit ad.

Ahogy elmélázva figyelem az ablakból a kinti környezet hangulatát és színeit, apróbb felhők takarják el a nap sugarait, ahogy a remény fénye is hasonlóképp bújik el a lemondás árnyékában. Pillanatokra előtör, ilyenkor arra gondolok, hogy talán majd a legközelebbi ülésen Gyuri bácsinál megértek valamit magamból és megkönnyebbülök, és utána egyszer csak elmúlik a késztetés, hogy ezeket a felesleges gondolatokat gondoljam, illetve a sehova sem vezető badarságaimat ismételgessem.

Csodavárónak semmiképp nem nevezném magam, de a felsőbb erő jóindulatában azért hiszek még valamennyire. Ha van amolyan isteni kegyelem vagy bármilyen irgalom, egyszer elhangozhatna e képzeletbeli bölcs méltóságtól a várva várt amnesztia: „Brúnó, már eleget szenvedtél, holnaptól normális életet élhetsz. Nem lesz több kényszeres butaság, erőltetés, reggeli elkésés, szégyenkezés Betti előtt. Holnaptól szabad vagy.”

Csengetnek. A könyvtári telefon az én felügyeletemre van bízva munkaidőben. Kissé rekedtes hangú ügyintéző köszön, és a nevemen szólít. Ismerjük egymást, igazi kagylózási múltunk van. Csak a szokásos hétfő reggeli egyeztetés a kedvenc tankönyvkiadómmal. Van-e elég példány a szükségesből, rendelnénk-e valamit, igényt tartunk-e szállítmányra a héten. A legjobb embert kérdezik. Én mindig tudom, hogy éppen mi hiányzik, mi tűnt el, vagy mire nőtt meg a kereslet.

Ez az egész oktatási mizéria hajlamos meglepetések elé állítani bárkit, de én tartom a lépést, képes vagyok arra, hogy megítéljem, mennyi az annyi, és általában pontosak a becsléseim. Mióta itt dolgozom, még sosem fordult elő olyan, hogy valami hiányzott a készletből, szinte hetekre előre tudtam, hogy a 8/B-s brancs meg fog jelenni az ajtóm előtt azzal, hogy nincs elég atlaszuk, anélkül meg lehetetlenség elsajátítani a földrajzot.

Most már talán érthetőbb, hogy ez idáig miért nem rúgtak ki. Minden vezető számára belső konfliktust jelenthet a kivételezgetés. Ha valami miatt nem alkalmazza az összes munkavállalójára ugyanazokat a szabályokat, az szégyenérzetet kelthet benne, mindettől függetlenül a jelenség teljesen természetes. Szerintem léteznek rugalmasságot indokló tényezők. De nem Richter Adél számára, aki olyan vonalas, mint az elsősök helyesírási gyakorlófüzete, és annyira narcisztikus, mint egy szerelmetes pillangó, amely csak saját tükröződését csodálhatja a tiszta patak felületén. Azért üvöltözik velem reggelente, mert a sebzett és idealizált énképéből keletkező frusztrációt és szégyent (már megint nem tudott úgy cselekedni, ahogy egy „fenomenális” igazgatónak kellene) rajtam vezeti le. „Brúnó, már megint intellektualizál, intellektualizál. Mit érez valójában?” – jut eszembe gyorsan a kérdés. „Drága, Gyuri bácsi, hát szarul vagyok, mi mást.”

Azért Richter Adélt is sajnálom valahol, de egy adott pont után már elfogy a görcsmunícióm, olyankor következik az, ami most is. Visszavonulva az ablak nyújtotta kilátástól, egyedül ülök a négy fal között, bámulom a könyvsorokat, és azzal játszom, hogy próbálom megjósolni, vajon aznap mit fognak keresni nálam a diákok. Arra is kíváncsi vagyok, hogy melyik gyerekből milyen hivatást űző felnőtt válik majd az alapján, hogy milyen könyveket kér ki tőlem. Nem túl tudományos ízű vizsgálat, mégis foglalkoztat.

Szendrei Bence a harmadikból biztosan valamilyen képeskönyvet akar majd. Tanulni nem nagyon szeret, de a szép és barátságos rajzok jókedvre derítik. Tuti valami képregénygyártó lesz belőle. Az is lehet, hogy rajzfilmek forgatókönyveit fogalmazza majd. Nógrádi Lili a hetedikből ajánlott olvasmányokat fog kikérni a történelmi fakultációjához, legutóbb a szabadságharc és a reformkor körülményeiről érdeklődött. Eminens tanuló, értelmiségi szülők, humán érdeklődés. Jogász.

Szűcs Jancsikának az ötödikből meg általában teljesen mindegy. Ő az, aki csak bejön és levesz valamit, talán ő maga sem tudja, milyen indíttatásból, a lényeg, hogy olvashasson. Legalábbis így próbálja tálalni nekem. Azok közé tartozik, akikről már szóltam, magányos gyerek, hasonló egy kétségbeesett szinglihez, aki csupán azért korzózik hosszú órákat a bevásárlóközpont sorai között, mert egyszer talán majd megszólítja valaki, és elkéri a számát. Szűcs Jancsikának én vagyok az egyetlen valódi kapcsolódási referenciája. Időnként felnéz és olyanokat kérdez: „Brúnó bácsi, mit jelent az, hogy logaritmus?” Jancsika okos gyerek, könnyen rájönne, hogy ha elbandukolna a „matematika” feliratú részleghez, választ találna a kérdésére. De ő tőlem akarja hallani. Én pedig megmondom. Ez is egyfajta előnye a lelkiismeretességemnek. Időnként teszek valami olyat, amiről utólag azt gondolhatom, ezért talán nekem is jár némi kegyelem. Ilyenkor kicsit könnyebb, mert tudom, hogy amikor majd Jancsika is elkerül a saját pszichológusához – ha eddig nem vitték el maguktól a szülei, bár ezt kétlem, mert akkor nem itt ücsörögne –, akkor eszébe jut majd, hogy hát igen, a Brúnó legalább rendes volt vele.

Én is amolyan Szűcs Jancsika voltam. Brúnóka eszes tanuló, de magának való. Általában így jellemeztek. Keveset beszél, mégis jól válaszol az órákon feltett kérdésekre. Szóval nincs vele probléma. „Csak ne okozzon bajt, végezze el a házi feladatait, és akkor le van vele a gond”, mintha olvastam volna a legtöbb engem tanító pedagógus elvrendszerét. Otthon anyám hajtogatta mindig ugyanezt. „Brúnókám, ugye nem okozol bajt?" – tette fel szinte refrénszerűen a kérdést, akárhányszor valami újat próbáltam ki. Nem mintha tüntetni jártam volna, vagy óvadékokat kellett volna letenni értem a szüleimnek egy elfajult péntek esti buli után, egyszerűen csak próbáltam önállósodni, kipróbálni önmagam a világban, több-kevesebb sikerrel.

Anyám szinte képtelen volt elengedni ezt a kérdést, és ha valami véletlen folytán tényleg sikerült hangyányi zavart keltenem a megszokott életmenetünkben, akkor jött a kedvenc kínzóeszköze. A csend. Nem vert meg, nem emelte fel a hangját, nem küldött a szobámba, és nem tiltott le a hobbijaimról sem. Egyszerűen csak nem szólt hozzám. Volt, hogy órákig, megesett, hogy napokig. Merthogy bajt okoztam. Persze ne arra gondoljunk, hogy felgyújtottam mondjuk a szomszéd házát, vagy kiszúrtam a padtársam biciklijének a gumiját.

Előfordult, hogy apám ingerülten mászkált a lakásban, mivel már napok óta nem gurított le a torkán egy deci alkoholt sem, anyám pedig felvette a „béke bármi áron” pózt, és csitítgatni kezdett, hogy halkabban játsszak a matchboxaimmal. Apám ilyenkor általában ürügyet keresett arra, hogy piálni mehessen, és szinte kapóra jött az én rakoncátlanságom, hamar meggyőzte magát és anyámat is arról, hogy ekkora ricsajban lehetetlen létezni, és hova máshova ment volna kibeszélni magából a családi élettel járó frusztrációit és keserveit, ha nem a kocsmába. Anyám ekkor végtelenül neheztelt, de sosem mondott semmit. Nézett rám, és lemondóan rázta a fejét. Helyrehozhatatlan kárt okoztam. Szavak nélkül is tudtam, hogy apám miattam fog este totálkárosan beesni az ajtón, és ennek lesz köszönhető az a körülmény is, ha egy másik nő ágyában ébred. Így okoztam bajt lépten-nyomon, ha kellett, ha nem.

Gyuri bácsival persze hamar összekapcsoltuk a múlt és a jelen szálait, nem volt nehéz kikövetkeztetni azt, hogy az indokolatlan és traumatizáló felelősségviselés, megspékelve mindezt az anyám részéről folyamatosan fenyegető elhagyatási traumával és apám érzelmi elérhetetlenségével, egy szorongó, gátlásaival küzdő, teljesítménykényszeres felnőttet eredményezett, aki olyasmiért is magát okolja, amit valójában el sem követett, aki a légynek sem ártana, de nem azért, mert ne lenne időnként indokolt agyoncsapni néhány különösen szemtelen példányt, hanem mert egy kilapított tetem az egész tápláléklánc összeomlásához és a biodiverzitás felborulásához vezetne.

Szóval a gyerekkorom nagyjából úgy telt, hogy anyám folyamatos rettegésben tartott, miszerint „bármikor problémát okozhatok”, apám pedig kijelentette, hogy második gyereket már semmiképp ne vállaljanak, hiszen velem is épp elég probléma van. Tehát egyszerre okoztam bajt, és voltam önmagában probléma. A két állítást könnyen összekapcsolhatjuk, mert akivel alapból probléma van, az törvényszerű, hogy előbb-utóbb bajt okoz.

Csak hogy lássuk, mennyire hosszú a bűnlajstromom, a ma reggeli, szokásos hétfői késésektől eltekintve, mást nem találunk rajta. Még sosem bocsátottak el egyetlen munkahelyről sem. Nem késtem a csekkek befizetésével, nem feleltem iskolásként úgy az osztály előtt, hogy véletlenül megfeledkeztem volna arról, hogy elolvassam a tananyagot. Beírást nem kaptam, igazolatlan órám szintúgy nem volt.

Mindezt persze tudom, de nem az a legrosszabb a kényszerbetegségemben, hogy ne lennék tisztában a gondolataim irracionalitásával. Hanem inkább az, hogy tisztában vagyok velük, mégsem tudom őket kontrollálni.

A mai nap különösen eseménytelen, így van időm gondolkodni. Már ezt teszem vagy másfél órája, és még mindig ugyanazt csinálom. Hol az ablakon bámulok ki, hol a könyvespolcok között járkálok, hol pedig lehuppanok a fotelembe és magam elé nézve merengek, ahelyett, hogy szellemi táplálékot vennék magamhoz és olvasással tölteném az időt. Fájdalmasan lemondó gondolat suhan ekkor át a fejemen: „Minek olvasgassak? Hamarosan már úgysem leszek itt, nem tudom magammal vinni a műveltségem.” Ettől persze megijedek, mert nem értem, mit takar ez a hirtelen feltörő kijelentés. Mégis hova mennék?

A reggeli telefon óta kevesen jöttek be hozzám, a délután felé közeledve pedig lassan készítem össze a gondolataim, ugyanis a hétfői nap Gyuri bácsié. Tegnap este a szokásos vasárnapi rettegésen túl befészkelte magát a fejembe egy újabb kétség, amelyet nem mertem eddig elmondani, mert nagyon röstellem. Emiatt még annyit sem sikerült aludnom, amennyit ilyenkor szoktam. Jobban szeretek úgy terápiába járni, ha előre átgondolhatom, mi legyen a felütés, mint csak megjelenni és beszélgetni valamiről, ami éppen jön. Az elmúlt időszak során talán ha egyszer fordult elő olyan, hogy csak úgy megjelentem Gyuri bácsinál, mindenféle előkészület nélkül. Persze előadhatnám akár a reggeli balhémat Richter Adéllal, de ezt már számtalanszor átrágtuk. Ma ennél különlegesebb témával készülök, és előre rettegek attól, hogyan fogadja majd.

TARTALOM

I.

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

II.

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

A szerző gondolatai

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Patrick Hand – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License