BJØRN LOMBORG

TÉVES
RIASZTÁS

A KLÍMAVÁLTOZÁS KÖRÜLI FELHAJTÁS
MILLIÁRDOKBA KERÜL,
A SZEGÉNYEKET SÚJTJA,
ÉS A BOLYGÓNK SZÁMÁRA
NEM JELENT MEGOLDÁST

MCC Press Kft., 2022

A fordítás alapjául szolgáló eredeti mű:

Bjørn Lomborg: False Alarm: How Climate Change Panic Costs Us Trillions, Hurts the Poor, and Fails to Fix the Planet

© Basic Books, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of

Hachette Book Group, Inc., New York, NY, USA, 2020

Magyar kiadás:

Bjørn Lomborg: Téves riasztás: A klímaváltozás körüli felhajtás milliárdokba kerül, a szegényeket sújtja, és a bolygónk számára nem jelent megoldást

© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Kelecsényiné Szabó Gabriella

Lektorálta: Biró Kinga

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-25-8 (print)

ISBN 978-615-6351-60-9 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Szerkesztette: Széll Szilvia

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ:
A FÉLELEM LÉGKÖRE

Bevezetés

1. Miért ilyen nagy a tévedés az éghajlatváltozással kapcsolatban?

2. Az előttünk álló jövő felmérése

MÁSODIK RÉSZ:
EZ AZ IGAZSÁG AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁSRÓL

3. Történetek az éghajlatváltozásról

4. Szélsőséges időjárás vagy szélsőséges túlzás?

5. Mennyibe kerül nekünk a globális felmelegedés?

HARMADIK RÉSZ
HOGYAN NE OLDJUK MEG AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁS PROBLÉMÁJÁT?

6. Ön nem tudja megoldani az éghajlatváltozás problémáját

7. Miért nem érkezett még el a zöldforradalom?

8. Mi áll a párizsi megállapodás kudarca mögött?

9. Válasszunk irányt: melyik a jobb jövő?

10. A klímapolitika a szegényeket sújtja

NEGYEDIK RÉSZ
HOGYAN OLDJUK MEG AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁS PROBLÉMÁJÁT?

11. Szén-dioxid-adó: a piaci alapú megoldás

12. Innováció: amire a leginkább szükség van

13. Alkalmazkodás: egyszerű és hatékony

14. Geomérnöki technika: a tartalék terv

15. Jólét: a másik szükséges klímapolitika

ÖTÖDIK RÉSZ
AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁS ÉS A VILÁG ÖSSZES TÖBBI PROBLÉMÁJÁNAK MEGOLDÁSA

16. Összegzés: mit tegyünk, hogy jobb hely legyen számunkra a világ?

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

A szerzőről

Név- és tárgymutató

ELSŐ RÉSZ

A FÉLELEM LÉGKÖRE

BEVEZETÉS

A FÉLELEM KORSZAKÁBAN ÉLÜNK – különösen az éghajlatváltozástól tartunk. Összefoglalja számomra ezt a korszakot az a kép, amelyen egy lány táblát tart a kezében, és a táblán ez áll:

Te az öregség miatt halsz meg,
én a klímaváltozás miatt fogok meghalni.

Ugyanezt veri a fejünkbe a média is: az éghajlatváltozás tönkreteszi a Földet, és mindannyiunk pusztulását okozhatja. A szóhasználat az apokalipszist idézi. A hírcsatornák úgy fogalmaznak, hogy „bolygónk hamarosan felperzselődik”, és egyes elemzők szerint a globális felmelegedés néhány évtizeden belül az emberiség kihalásához vezet. A közelmúltban a média arról tájékoztatott, hogy az emberiségnek már csak egy évtizede maradt hátra, hogy bolygónkat kimentse a veszedelemből, tehát a civilizáció megmentésének határideje 2030. Ezért minden jelentős gazdaságot gyökeresen át kell alakítanunk, mégpedig úgy, hogy megszüntetjük a fosszilis tüzelőanyagok használatát, nullára csökkentjük a szén-dioxid-kibocsátást, és minden gazdasági tevékenységhez kizárólag megújuló energiát használunk.[1]

A gyermekek félelemben élnek, és tiltakozásuknak az utcákon adnak hangot. Az aktivisták kordonnal veszik körül a városokat és a repülőtereket, hogy tudatosítsák az emberekben: a bolygó teljes lakosságára „pusztulás, halál és éhezés” vár.[2]

Vannak nagy visszhangot keltő könyvek is, amelyek szintén ezt a nézetet erősítik. David Wallace-Wells újságíró a New York magazin felkérésére 2017-ben hosszú, ijesztő írásban ismertette a globális felmelegedés hatásait. Bár a tudósok ezt a cikket – túlzó és félrevezető tartalma miatt – általában erős kritikával illették, David Wallace-Wells mégis arra vállalkozott, hogy érveit változtatás nélkül, könyv formájában is kiadja. A The Uninhabitable Earth (Lakhatatlan Föld) bestseller lett. A kötet tobzódik a kendőzetlen hisztériakeltésben: „Rosszabb, sokkal rosszabb, mint bárki gondolná.” Egy másik könyvben, a 2019-ben megjelent, Falter (Tétovázás) című kötetben a természettudós író, Bill McKibben is arra figyelmeztet, hogy az emberi civilizáció számára a globális felmelegedés jelenti a legnagyobb veszélyt, amely még az atomháborúnál is fenyegetőbb. Előfordulhat, hogy nem robbanás, hanem „az óceán emelkedő vizének moraja” végez az emberiséggel. A könyvespolcok nyögnének azoknak a könyveknek a súlya alatt, amelyek az utóbbi időben szándékosan rémisztő címekkel és üzenetekkel jelentek meg: Terepfeljegyzések egy katasztrófáról: ember, természet és klímaváltozás; Unokáim viharai: az igazság a közelgő éghajlati katasztrófáról és az utolsó esélyünk az emberiség megmentésére; A megbomlott rend: az éghajlatváltozás és amit elképzelni se tudunk; továbbá Így ér véget a világ: Amerika az aszályok, a kipusztuló állatfajok, a hőhullámok és a hurrikánok szorításában.[3]

E szélsőséges nyelvezetet a média is felerősíti, mivel nemcsak bőséges teret ad a klímaharcosoknak, hanem még saját maga is aktivistaként lép fel. A The New York Times arra figyelmeztet, hogy „az éghajlatváltozás az egész világon gyorsabban zajlik, mint ahogyan azt a tudósok jósolták”. A Time magazin címlapján ez áll: „Aggódnunk kell! Nagyon is aggódnunk kell!” A The Guardian brit napilap még ennél is tovább ment: frissítette a szóhasználatára vonatkozó irányelveit, amelyek szerint az újságíróknak olyan kifejezéseket kell használniuk, mint „klímavészhelyzet”, „éghajlati válság”, illetve „klímakatasztrófa”. A „globális felmelegedés” helyett a „globális felforrósodás” az elvárt kifejezés. Az újság szerkesztője úgy vélte, hogy az „éghajlatváltozás” szó nem elég ijesztő, szerinte „meglehetősen passzívan és szelíden hangzik annak fényében, hogy amiről a tudósok beszélnek, az az emberiség katasztrófája”.[4]

Ezek után nem meglepő, hogy a legtöbben nagyon aggódunk. Egy 2016-ban készült közvélemény-kutatás szerint az emberek többsége sok országban – köztük olyan, egymástól alapjaiban különböző országokban is, mint az Egyesült Arab Emírségek vagy Dánia – véli úgy, hogy a világ nem egyre jobbá, hanem egyre rosszabbá válik. Bolygónk két leggazdagabb országában, az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban pedig az emberek elképesztően nagy aránya, 65 százaléka pesszimista a jövővel kapcsolatban. Egy 2019-ben folytatott közvélemény-kutatás szerint a világ lakosságának csaknem fele úgy gondolja, hogy az éghajlatváltozás valószínűleg az emberi faj pusztulását jelenti. Az Egyesült Államokban tízből négy ember szerint a globális felmelegedés az emberiség kihalásához vezet.[5]

E félelemnek valódi következményei is vannak. Az emberek például úgy döntenek, hogy nem hoznak gyermekeket a világra. Egy nő azt mondta egy újságírónak: „Tudom, hogy mindenkiben mélyen él az utódok iránti vágy, de az ösztönöm most azt súgja, hogy védjem meg a gyermekeimet a jövő szörnyűségeitől, mégpedig úgy, hogy nem hozom világra őket.” A média megerősíti ezt a vélekedést – a Nation például ezzel a kérdésfeltevéssel: „Hogyan hozzunk döntést a gyermekvállalásról, amikor az éghajlatváltozás átalakítja az életet a Földön?”[6]

Míg a felnőttek ostobán aggódnak, addig a gyermekek egyenesen rettegnek. A The Washington Post 2019-ben készült felmérése szerint a tizenhárom–tizenhét éves korú amerikai gyerekek 57 százaléka fél az éghajlatváltozástól, 52 százalékuk dühösnek, 42 százalékuk pedig bűnösnek érzi magát miatta. A 2012-ben, három denveri iskola tíz–tizenkét éves korú tanulói körében végzett tudományos kutatás szerint a gyermekek – a környezettel kapcsolatos érzéseikről szólva – 82 százalékban félelmet, szomorúságot és haragot fejeztek ki, és többségük apokaliptikus nézeteket vallott a bolygónk jövőjéről. Beszédes, hogy a gyermekek 70 százaléka esetében a televízió, a hírek és a filmek játszottak központi szerepet félelmetes gondolataik kialakításában. A tízéves Miguel ezt mondta a jövőről:

„A globális felmelegedés miatt most már nem lesz ennyi ország, mert, ahogy a Discoveryn és más tudományos csatornákon hallom, a túlzott hőség miatt három év múlva a víz elárasztja a világot.”

Ha ezek a kutatási eredmények országos szinten is érvényesek, akkor arra utalnak, hogy több mint tízmillió amerikai gyermek retteg az éghajlatváltozástól.[7]

E félelem hatására világszerte előfordul, hogy a diákok iskola helyett a globális felmelegedés ellen mennek tiltakozni. Miért is kellene részt venni az órákon, ha hamarosan vége a világnak? A közelmúltban egy dán első osztályos tanuló őszintén megkérdezte a tanárától: „Mit csinálunk, ha vége lesz a világnak? Hova megyünk? A háztetőkre?” A szülők az online térben bőséges mennyiségben találhatnak utasítást és útmutatást, például ilyen címmel: Gyermeknevelés a katasztrófa felé rohanó világban vagy Gyermekvállalás a világvége küszöbén. Így történhet meg, hogy egy fiatal lány – generációjának valódi rémületét képviselve – feltart egy táblát, amelyen ez áll: „Én a klímaváltozás miatt fogok meghalni.”[8]

ÉN MAGAM az utóbbi két évtizedben veszek részt a klímapolitikáról folytatott, globális szintű vitában, amióta megírtam a The Skeptical Environmentalist (A szkeptikus környezetvédő) című könyvemet. Mindvégig úgy érveltem, hogy az éghajlatváltozás valóságos probléma. De azzal ellentétben, amit hallani lehet, az elmúlt húsz évben az éghajlatra vonatkozó alapvető megállapítások figyelemre méltó következetességet mutattak. A tudósok egyetértenek abban, hogy a globális felmelegedést főként az emberek okozzák, és nemigen változtak előrejelzéseik a felmelegedésből eredő hőmérséklet-, illetve tengerszint-emelkedés értékeire vonatkozólag.[9]

Az éghajlatváltozás valóságára adott politikai reakció mindig hibás volt – ez is olyan dolog, amit évtizedek óta hangsúlyozok. Mindig úgy érveltem és érvelek most is, hogy a globális felmelegedés kezeléséhez a jelenlegi megközelítésnél intelligensebb módszerek is rendelkezésre állnak. Azt tapasztalom azonban, hogy az utóbbi években drasztikusan megváltozott, ahogyan a témáról beszélnek. Az éghajlatváltozással kapcsolatos retorika egyre szélsőségesebb lett, és egyre kevesebb köze van a tényleges tudományhoz. Bár az elmúlt húsz évben a klímatudósok szorgalmasan bővítették az éghajlatváltozással kapcsolatos ismereteinket, tehát most már minden eddiginél több – és megbízhatóbb – adat áll rendelkezésünkre, a kommentátorok és a média által használt retorika mégis egyre irracionálisabb.

A tudomány megállapította, hogy az éghajlati apokalipszistől való félelem alaptalan. A globális felmelegedés valós jelenség, de nem a világvége. Kezelhető probléma. Mégis olyan világban élünk, ahol csaknem a lakosság fele úgy hiszi, hogy a klímaváltozás véget vet az emberiségnek. Ez alapvetően megváltoztatta a politikai valóságot is. Még rosszabb helyzetet teremtett az amúgy is rossz klímapolitikai irányelvek terén. Azt érte el, hogy egyre inkább figyelmen kívül hagyunk minden egyéb problémát, köztük világjárványokat, az élelmiszerhiányt, vagy akár a politikai viszályokat és konfliktusokat is; más esetekben pedig mindezeket az éghajlatváltozásnak tudjuk be.

Mivel megszállottan csak a klímaváltozásra összpontosítunk, most már nemcsak több milliárd, hanem több ezermilliárd dollárt pazarolunk eredménytelen klímapolitikai programokra. Ugyanakkor figyelmen kívül hagyjuk a világ sürgetőbb és sokkal inkább kezelhető kihívásait. És ostobán ijesztgetjük a gyermekeket és a felnőtteket, ami azon túl, hogy tényszerűen alaptalan, erkölcsileg is elítélendő.

Ha nem parancsolunk megálljt, akkor a jelenlegi, téves klímariasztás – jó szándéka ellenére is – valószínűleg sokkal rosszabb helyzetet teremt a világban, mint amilyen lehetne. Ezért írom most ezt a könyvet. Vegyünk vissza a pánikból, tekintsünk a tudományra, nézzünk szembe a gazdasági szempontokkal, és foglalkozzunk racionálisan a kérdéssel! Hogyan oldjuk meg tehát a klímaváltozás problémáját, és hol helyezzük el a fontossági sorrendben a világot sújtó sok más gond között?

AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁS VALÓSÁGOS jelenség, túlnyomó részben az emberek által elégetett, fosszilis tüzelőanyagok szén-dioxid-kibocsátása okozza, és intelligensen kell kezelnünk. Ehhez azonban az szükséges, hogy többé ne essünk túlzásokba, ne érveljünk úgy, hogy most vagy soha, és ne gondolkodjunk úgy, hogy csak az éghajlat számít. Sok klímaharcos messzebbre megy annál, mint amit a tudomány is támogat. Burkoltan, vagy akár nyíltan is, azt sugallja, hogy a túlzás elfogadható, mert az ügy nagyon fontos. Az ENSZ 2019-ben kiadott klímajelentésének egyik tudós társszerzője is óva intett a túlzásoktól, mivel a jelentés egyes aktivistákat féktelen megnyilvánulásokra késztetett. A tudós a következőt írta: „A tudományos alátámasztást nélkülöző, szélsőséges megfogalmazásokkal azt veszélyeztetjük, hogy a nyilvánosság elveszíti az érdeklődését.” Igaza van. Azonban az éghajlattal kapcsolatos túlzó állítások ennél sokkal mélyebb hatást is gyakorolnak.[10]

Azt halljuk, hogy mindent azonnal kell megcselekednünk. A médiában orrvérzésig ismételt szokásos vélemény szerint csak 2030-ig van időnk megoldani az éghajlatváltozás problémáját. Erre int bennünket a tudomány![11]

De a tudomány nem erre int bennünket. Erre a politika int bennünket. Az említett határidő onnan származik, hogy a politikusok a következő, nagyon sajátos, hipotetikus kérdést tették fel a tudósoknak: mit kell tenni, hogy az éghajlatváltozást szinte lehetetlenül alacsony célszám alatt tartsuk? A tudósok – nem meglepő módon – azt válaszolták, hogy ez szinte lehetetlen lenne, és még az is hatalmas változásokat igényelne a társadalom minden szegletében, hogy 2030-ra akárcsak megközelítsük ezt a célt.

Képzeljünk el egy hasonló vitát, amely közlekedési baleset miatt bekövetkezett halálesetekről szól. Az Egyesült Államokban minden évben 40 ezer ember hal meg autóbalesetben. Ha a politikusok azt kérdeznék a tudósoktól, hogy miképpen lehetne a balesetek számát a – csaknem elérhetetlen – nullás célszámra korlátozni, akkor az egyik helyes válasz az lenne, hogy az országosan megengedett maximális sebességet óránként öt kilométerben kellene meghatározni. Senki sem halna meg. De a tudomány ekkor nem arra int bennünket, hogy a megengedett maximális sebességnek óránként öt kilométernek kell lennie – csak arról tájékoztat, hogy amennyiben a halálesetek számát nulla értéken kívánjuk tartani, akkor ennek eléréséhez az egyik egyszerű módszer az öt kilométer per órás sebességkorlátozás országos bevezetése és szigorú betartatása lenne. Az azonban már mindannyiunk számára politikai döntést igényelne, hogy megtaláljuk a kompromisszumot az alacsony megengedett sebesség és a társadalom igényei között.[12]

Manapság a gondolkodásunk olyan mértékben csak a klímaváltozásra irányul, hogy sok esetben a globális vagy a regionális szintű, sőt akár a személyes problémákat is csaknem mindig az éghajlatváltozásnak tudjuk be. A házadat árvízveszély fenyegeti – klímaváltozás! Fennáll a veszélye, hogy a települést, ahol laksz, hurrikán pusztítja el – klímaváltozás! Az emberek éheznek a fejlődő világban – klímaváltozás! Mivel az éghajlatot tekintjük szinte minden probléma okozójának, ezért tűnik nyilvánvaló megoldásnak az, hogy az éghajlatváltozás mérséklése érdekében drasztikusan csökkentenünk kell a szén-dioxid-kibocsátást. De valóban ez a legjobb módja annak, hogy segítsünk?

Ha például a Mississippi árterén élőket szeretnénk támogatni az árvízveszély csökkentésében, akkor vannak olyan szakpolitikai programok, amelyek révén nemcsak többet érhetünk el, mint a szén-dioxid-kibocsátás csökkentésével, de gyorsabban, olcsóbban és hatékonyabban is tehetjük ezt meg. Ilyen program lehetne a vízgazdálkodás javítása, magasabb gátak építése, valamint olyan, hatékonyabb előírások bevezetése, amelyek lehetővé teszik egyes árterek elárasztását, hogy másutt elkerüljék vagy enyhítsék az árvizeket. Vagy, ha a fejlődő világban élőket kívánjuk segíteni az éhínség visszaszorításában, akkor szinte tragikomikus, ha a szén-dioxid csökkentését állítjuk a középpontba, miközben célunkat sokkal egyszerűbben, gyorsabban és kevesebb pénzből is elérhetjük úgy, hogy jobb gabonafajtákat és több műtrágyát teszünk elérhetővé számukra, segítjük őket piacra jutni, és más általános lehetőségeket biztosítunk ahhoz, hogy kilábalhassanak a szegénységből. Ha minden alkalommal csak az éghajlatra hivatkozunk, akkor gyakran a lehető legkevésbé hatékony módon segítjük a világ problémáinak a megoldását.

NEM ÁLLUNK a kihalás szélén. Sőt, éppen ellenkezőleg. A közelgő végzetről szóló retorika meghazudtolja azt az alapvetően lényeges tényt, hogy jelenleg a földi élet jobb, mint a történelem során bármikor volt, mégpedig szinte minden adat tekintetében, amit mérni tudunk.

1900 óta a várható élettartamot bőven megkétszereztük. 1900-ban az átlagos élettartam mindössze harminchárom év volt, ma pedig a hetvenegy évet is meghaladja. A növekedés a világ legszegényebbjeinél jelentkezett a legjelentősebben. Továbbá a világon a szabadtéri székletürítés aránya 1990 és 2015 között 30 százalékról 15 százalékra csökkent. Az egészségügyi egyenlőtlenségek jelentősen mérséklődtek. A világban már sokkal több írástudó van, a gyermekmunka mérséklődik, és a történelem egyik legbékésebb időszakát éljük. Emellett a bolygónk egyre egészségesebbé válik. Az elmúlt fél évszázadban jelentősen csökkentettük a beltéri levegőszennyezést, amely a környezeti tényezők közül korábban a legpusztítóbb volt. 1990-ben még a halálesetek több mint 8 százalékát okozta; ez majdnem a felére csökkent, 4,7 százalékra, vagyis évente 1,2 millió olyan ember marad életben, aki egyébként meghalt volna. Javultak a mezőgazdasági hozamok, és megváltozott a környezet megítélése, ezért a gazdag országok egyre inkább megőrzik és újratelepítik az erdőket. 1990 óta 2,6 milliárddal többen jutnak jobb vízforráshoz, így összarányuk világszinten 91 százalékra emelkedett.[13]

E fejlődés nagyrészt annak köszönhető, hogy gazdagabbak lettünk: egyénenként és nemzetenként egyaránt. Az egy főre jutó átlagos jövedelem az elmúlt harminc évben világszinten majdnem megkétszereződött. Ezzel óriási mértékben csökkent a szegénység. 1990-ben világszerte tíz emberből közel négy szegény volt. Ma ez kevesebb, mint tízből egy személy. Ha gazdagabbak vagyunk, akkor jobb és hosszabb életet élhetünk. Kevesebb beltéri légszennyezést kell elszenvednünk. A kormányok több egészségügyi ellátást nyújtanak, jobb védőhálót biztosítanak, és szigorítják a környezetvédelemre és a szennyezésre vonatkozó törvényeket és előírásokat.[14]

Fontos kiemelni, hogy a fejlődés még nem ért véget. A világ gyökeresen átalakult az elmúlt évszázadban, jobbá vált, és tovább fog fejlődni a következő évszázadban is. A szakértők elemzései azt mutatják, hogy a jövőben valószínűleg sokkal, de sokkal tehetősebbek leszünk. Az ENSZ-nél dolgozó kutatók szerint 2100-ra az átlagjövedelmek a mai jövedelmeknek akár 450 százalékára is emelkedhetnek. A várható élettartam tovább nő, nyolcvankét év lesz, vagy akár a száz évet is meghaladhatja. Ahogy az országok és az egyének gazdagodnak, a légszennyezés tovább csökken.[15]

Az éghajlatváltozás összességében negatív hatást gyakorol majd a világra, de ez elhalványul azokhoz a pozitív előnyökhöz képest, amelyeket eddig tapasztaltunk és folyamatosan tapasztalunk majd az elkövetkező évszázadban is. Élvonalbeli kutatások jelenleg azt mutatják, hogy a század végére az éghajlatváltozás költségei – ha addig nem teszünk semmit – a globális GDP mintegy 3,6 százalékát teszik ki. Ez magában foglal minden negatív hatást: nemcsak az erősebb viharok okozta költségnövekedést, hanem a hőhullámok miatt egyre nagyobb számú halálozás, valamint az emelkedő tengerszint miatt elveszített vizes élőhelyek költségét is. Ez azt jelenti, hogy a jövedelmek 2100-ra 450 százalék helyett esetleg „csak” 434 százalékra növekednek. Ez egyértelműen probléma. De nyilván nem katasztrófa. Ahogy az ENSZ klímaváltozási testülete maga is fogalmazott:[16]

„Az éghajlatváltozás – a legtöbb gazdasági ágazat esetében – csekélyebb hatást gyakorol, mint más tényezők, [így például] a népesség, az életkor, a jövedelem, a technológia, a relatív árak, az életmód, a szabályozás, a kormányzás, továbbá a társadalmi-gazdasági fejlődés sok más vetülete.” [Kiemelés tőlem – B. L.][17]

Ezeket az információkat kellene átadnunk gyermekeinknek. Az a fiatal lány, aki a kezében tartja az „Én a klímaváltozás miatt fogok meghalni” feliratú táblát, valójában nem fog meghalni az éghajlatváltozás miatt. Nagy valószínűséggel hosszabb életet él majd, mint szülei vagy nagyszülei, nagyobb jólétet élvez, és kevésbé érinti őt a szennyezés vagy a szegénység.

A klímaváltozással kapcsolatos félelemkeltés miatt azonban a legtöbb ember nem hallja meg a jó híreket. És mivel az éghajlatváltozást sokkal nagyobb kihívásnak tekintjük, mint amilyen valójában, sok ország egyre többet költ a leküzdésére, és egyre kevésbé észszerű módon teszi ezt. A bizonyítékok azt mutatják, hogy jelenleg világszerte 400 milliárd dollárnál is többet költünk évente a klímaváltozásra, beleértve a megújuló energiaforrásokra szánt kiadásokat, az állami támogatásokat és a feláldozott növekedést.[18]

A költségek valószínűleg a jövőben is tovább emelkednek. A 2015-ben, 194 ország által aláírt párizsi megállapodás az emberi történelem legdrágább paktuma: 2030-ra valószínűleg évente körülbelül egy-két ezermilliárd dollár költséget jelent majd. Mivel az elkövetkezendő évtizedekben egyre több ország tesz ígéretet arra, hogy karbonsemlegessé válik, ezek a költségek később évente több tíz ezermilliárd dollárra is rúghatnak.[19]

Bármilyen megoldással reagálunk is az éghajlatváltozásra, az pénzbe kerül (ha a megoldás pénzt hozna, akkor nem volna vita tárgya, már tennénk is, amit kell). Ha volna olyan szakpolitikai program, amely viszonylag alacsony költségráfordítással megoldaná a probléma nagy részét, akkor hasznosan költenénk el az arra szánt pénzt. A párizsi megállapodásról kiderült azonban, hogy a betartásával a politikusok ígéretének – tehát hogy a hőmérséklet-emelkedés mértékét 1,5 °C-on tartják – csak egy százalékát lehet elérni, még a legjobb esetben is, és még ez is hatalmas költségeket igényelne. Ez – egyszerűen szólva – rossz üzlet a világ számára.[20]

Sőt, az is valószínűtlen, hogy a párizsi megállapodás (vagy bármely más, mérhetetlenül drága, éghajlattal kapcsolatos kezdeményezés) fenntartható lesz. Hiszen sokan aggódnak ugyan a klímaváltozás miatt, de a legtöbben nem hajlandóak a saját pénzükből sokat költeni a probléma megoldására. Világviszonylatban az emberek úgy nyilatkoztak, hogy évi 100-200 dollárt fizetnének az éghajlatváltozás kezelése érdekében. A The Washington Post 2019-ben végzett felmérése megállapította, hogy – bár az amerikaiak több mint háromnegyede szerint a klímaváltozás válságot vagy komoly problémát jelent – a többség évente még 24 dollárt sem hajlandó költeni a helyzet megoldására. A javasolt szakpolitikai programok azonban általában személyenként és évente sok ezer vagy akár sok tízezer dollárba kerülnének.[21]

Ha az éghajlatváltozás elleni küzdelem túl drágává válik, az emberek már nem szavazzák meg. Korábban is előfordult, hogy a szavazók fellázadtak olyan környezetvédelmi programok ellen, amelyek megdrágították az energiát: Franciaországban ez a sárgamellényesek mozgalma volt, az Egyesült Államokban, Brazíliában, Ausztráliában és a Fülöp-szigeteken pedig olyan formában jelentkezett, hogy az emberek azokat a politikusokat választották meg, akik a klímaváltozási politika ellen kampányoltak. Emiatt előfordulhat, hogy a kevésbé grandiózus éghajlatváltozási programok akár hatékonyabbak is lehetnek, mert a választók nem fordulnak ellenük. Stabil klímapolitikára van szükség ahhoz, hogy hosszú távon hatékony legyen, és amennyiben az éghajlat-politika költségei olyan magasra rúgnak, hogy a lakosság következetesen szembefordul az azt támogató kormányokkal, akkor nehéz lesz érdemi változást elérni.

MEGLEHETŐSEN ironikus manapság a klímaváltozás elleni fellépésnél, hogy a mozgalom leghangosabb hívei között sokan vannak, akik elborzadnak a világon tapasztalható jövedelemegyenlőtlenségektől is. Nem látják meg azonban azt a tényt, hogy az általuk követelt szakpolitikai programok költségeit – aránytalanul nagy mértékben – a világ legszegényebbjei viselik. Mégpedig azért, mert a klímaváltozási politika javarészt az olcsó energiához való hozzáférés korlátozásában csúcsosodik ki.

Az energia drágulásakor mindannyian többet fizetünk a házunk fűtéséért. Mivel azonban a szegények a bevételük nagyobb részét költik energiára, az áremelés őket terheli leginkább. A gazdag nyugati világban becslések szerint már 200 millió ember szenved az energiaszegénység miatt, ami azt jelenti, hogy az energiára fordított összeg jövedelmük egytizedét vagy annál nagyobb részét emészti fel. Így ők arra kényszerülnek, hogy vagy kevesebb energiát használjanak, vagy csökkentsék egyéb kiadásaikat. Az energiaszegénység azonban nem csak a többletköltségben jelentkezik – megnyomoríthatja az életét azoknak, akik már amúgy is kiszolgáltatottak. Az energiaszegénység például azt jelenti, hogy a szegényebb, idős emberek nem engedhetik meg maguknak, hogy megfelelően fűtsék otthonukat, így tovább kell ágyban maradniuk, hogy melegben legyenek. Az elithez tartozók magas jövedelmükből csak elenyésző részt fordítanak energiára, így sokkal kevésbé számít nekik az áremelés, még ha drasztikus is. Ez az oka annak, hogy a gazdagok könnyebben érvelhetnek a magas energiaadók mellett. Sőt, a klímapolitikai programokból származó pénzügyi előnyök is (mint például a lakástulajdonosoknak a napelemek felszereléséhez vagy a házszigeteléshez, illetve az autóvezetőknek a Teslákhoz nyújtott támogatások) túlnyomórészt a leggazdagabbakhoz jutnak el.[22]

A szegény országokban a magasabb energiaköltségek károsan befolyásolják a jólét fokozására irányuló erőfeszítéseket. A napelemek például csak az éjszakai világításhoz vagy a mobiltelefon feltöltéséhez képesek áramot szolgáltatni, de nem tudnak elegendő energiát biztosítani sem a tisztább főzési technológiákhoz (hogy elkerülhető legyen a beltéri levegőszennyezés), sem a hűtőszekrényekhez (hogy az élelmiszereket frissen lehessen tartani), sem pedig a mezőgazdaságban és az iparban szükséges gépekhez (amelyek segítségével az emberek kiemelkedhetnének a szegénységből). A fejlődő világ országainak olcsó, megbízható – és egyelőre többnyire fosszilis tüzelőanyagokból származó – energiára van szükségük az ipar és a növekedés előmozdítása érdekében. Nem meglepő, hogy a párizsi megállapodás végrehajtásának következményeiről készült friss tanulmány szerint ténylegesen növelni fogja a szegénységet az egyezmény végrehajtása.[23]

Mivel ilyen rendkívüli módon az éghajlatra összpontosítunk, ezért kevesebb időt, pénzt és figyelmet tudunk fordítani más problémákra. A klímaváltozás gyakran elszívja az oxigént szinte minden olyan vita elől, amelyet más globális kihívásról folytatnánk. A gazdag országokban ez a monomániás fókusz azt jelenti, hogy egyre kevesebbszer és egyre kevesebbet beszélünk arról, hogy miként javíthatjuk a nyugdíjrendszerünket, hogyan tökéletesíthetjük iskoláinkat, és miként érhetünk el jobb színvonalú egészségügyi ellátást. A szegény országok számára pedig a klímapolitika azzal a veszéllyel jár, hogy kiszorít olyan, sokkal fontosabb kérdéseket, mint az egészségügy, az oktatás, a munkahelyek és az élelmezés. Ezek olyan területek, amelyekről tudjuk, hogy – ha megfelelően kezeljük őket – valóban segítenek a fejlődő világnak a szegénységből kiemelkedni, és sokkal jobb jövőt teremteni.

TEHÁT merre tartsunk?

Először is, a klímapolitikát ugyanúgy kell értékelnünk, mint minden más politikát: a költség és a haszon szempontjából. Ebben az esetben ez azt jelenti, hogy egyik oldalon a klímapolitikával kapcsolatos költségeket kell mérlegelnünk, a másik oldalon pedig az éghajlati problémákban így elért mérséklődés hasznát. Szüntelenül az éghajlat által okozott problémákon van a hangsúly, pedig a szén-dioxid-kibocsátás csökkentésére irányuló politika miatt felmerülő költségek is valósak, és gyakran a társadalom legszegényebbjeit sújtják. A szén-dioxid olyan társadalom mellékterméke, amely számára elérhető az a megbízható és olcsó energia, amellyel előállíthatja mindazt, ami hasznossá teszi az energiát: ételt, fűtést, hűtést, szállítást stb. Ha a rendelkezésre álló energia csak a drágább és/vagy kevésbé megbízható energiafajtákra korlátozódik, az magasabb költségeket von maga után, ez pedig csökkenti a gazdasági növekedést.

A szén-dioxid esetében a költség és haszon szempontjait vizsgáló, élvonalbeli kutatások megállapították, hogy a szén-dioxid-kibocsátást bizonyos – de semmiképpen sem teljes – mértékben csökkentenünk kellene. Ezt szén-dioxid-adó útján kellene megtennünk, úgy, hogy meglehetősen alacsony, 20 dollár/tonna kibocsátás összeggel indítunk (ami 18 cent/gallon,[24] benzinre kivetett adóval lenne egyenértékű), majd az évszázad során az adó mértékét lassan emeljük. Az adóztatást lehetőleg világszinten kellene összehangolnunk, de valószínűbb, hogy végül sok, kevésbé eredményes szakpolitikai program összetoldozott változata alakulna ki. És ennek ellenére mérséklődne a globális hőmérséklet-emelkedés, valamint megakadályoznánk a legmagasabb hőmérsékletek elérését. A szén-dioxid-adó lassítaná kissé a gazdasági növekedést, hiszen ez az energiaárak emelésének elkerülhetetlen következménye.

De összességében végül jó üzlet lenne. A kutatásokban szereplő klímagazdaságtani modellek belső működését is megvizsgáljuk később, de most nézzük a lényeget. A valamivel drágább energia miatt a globális gazdaság egy kicsit lassabban bővül, ami a következő évszázadokban valamivel szerényebb jólétet eredményez, mint amilyen szén-dioxid-adó nélkül lenne. Röviden szólva, a többletköltség a világ GDP-jének mintegy 0,4 százaléka lenne.

A mérsékeltebb hőmérséklet-emelkedés az elkövetkező évszázadokban kevesebb éghajlati kárhoz vezetne, mint amennyi egyébként bekövetkezett volna a világon. Ez a haszon összesen a teljes GDP mintegy 0,8 százalékának megfelelő értéket képvisel. Az pedig már egyszerűen látható, hogy jó üzlet a GDP 0,4 százalékát kifizetni azért, hogy a GDP 0,8 százalékának megfelelő haszonhoz juthassunk.

A szén-dioxid-kibocsátást csökkenteni sok szempontból érdemes. Először is, az első tonnákat könnyű lefaragni, mert a legkönnyebben megvalósítható intézkedésekkel elérhető. Sok olyan lehetőség van, amellyel alacsony költségráfordítás mellett is növelhetjük a hatékonyságot. Leállíthatjuk a fedett terasz fűtését, ha senki sincs kint, és ehhez csak az a minimális kényelmetlenség szükséges, hogy a fűtést kikapcsoljuk. Ezen túlmenően az első tonnák csökkentésével érhetjük el a legnagyobb hasznot, mivel ez jelenti a legmagasabb és legveszélyesebb hőmérséklet-emelkedések mérséklését.[25]

Fontos azonban felismerni ennek a megoldásnak a nagyságrendjét is. Fizetünk 0,4 százalékot, és elérjük, hogy a világ 0,8 százalékkal tehetősebb lesz. Összességében, a haszon a világ GDP-jének 0,4 százaléka. A szén-dioxid-adó helyes kidolgozása jobbá teheti a világot, de nem sokkal.

Ha költség-haszon elemzéssel alátámasztott módszert alkalmazunk, akkor azt is láthatjuk, hogy mit nem kellene tennünk: nem kellene megkísérelnünk megszüntetni néhány rövid év alatt csaknem az összes szén-dioxid-kibocsátást. Az aktivisták többsége mégis ezért lármázik, a legtöbb politikus pedig azt vallja, hogy ezt a célt kívánja elérni. Ha megkíséreljük megtenni, akkor a költségek olyan összegre duzzadhatnak, amely már kezelhetetlenné válik. Szakszerűen eljárva ehhez annyi szén-dioxid-adóra lenne szükségünk, amely megfelelne a benzinre kivetett, gallononként több tíz vagy több száz dollár összegű adónak, mindössze azért, hogy rövid időn belül, hatékonyan betilthassuk a szén-dioxid-kibocsátást. Ez a globális GDP mintegy 3,4 százalékával többe kerülne. Az elért többlethaszon azonban sokkal alacsonyabb, körülbelül 1 százalék lenne, amivel összességében rosszabbul járna a világ. Rossz üzlet lenne, még akkor is, ha az évszázad során minden ország minden szakpolitikai programot hozzáértően kialakítana és szakszerűen összehangolna.[26]

Sokkal valószínűbb azonban, hogy az ilyen pánikszerű éghajlati megoldásokat rosszul és hatástalanul hajtanák végre, ami hihetetlenül megnövelné az összes költséget. Lényegében kicsiny többlethaszonért elképesztően magas árat fizetnénk. Valóban azt érnénk el, hogy a világ sokkal rosszabbul járna a kelleténél.

Térjünk vissza a sebességkorlátozás hasonlatához. Ahogy józanul gondolkodó ember soha nem mondaná, hogy nincs szükség sebességkorlátozásra, ugyanúgy azt sem állítaná, hogy ne tegyünk semmit az éghajlatváltozás ellen. Ugyanakkor senki sem érvel amellett, hogy a sebességhatárt óránként öt kilométerben állapítsuk meg, annak ellenére, hogy ezzel több ezer életet menthetnénk meg, hiszen ennek a pénzügyi és személyi költségei elviselhetetlenül magasak lennének. Így a kompromisszumos megoldást valahol a nyolcvannyolc és a száznegyven kilométer per óra tartományban találhatjuk meg. Azok, akik elsősorban a biztonságért aggódnak, az alsó értékhez közeli sebességhatár mellett fognak érvelni, míg azok, akik jobban törődnek a szabad mozgás pénzügyi vonzataival, a felsőbbhöz közeli érték mellett teszik le a garast. Ez a tartomány tehát észszerű vitaalap lehet.

A klímaaktivisták azonban, akik azt követelik hogy a szén-dioxid-szintet azonnal, drasztikusan kell csökkenteni világszerte, lényegében az öt kilométer per óra sebességhatár mellett érvelnek. Ez nevetséges követelés, legalábbis annak, akinek reggel munkába kell mennie.

Másodszor, okosabb megoldásokat kell keresnünk a klímaváltozás problémájára. Az éghajlatváltozással foglalkozó jeles közgazdászok egyetértenek abban, hogy a klímaváltozás negatív hatásainak leküzdéséhez a zöldinnováció jelenti a legjobb befektetést. Inkább újítással kellene a jövő technológiáit kidolgoznunk, semmint a mai, hatékonynak nem mondható turbinákat és napelemeket felállítanunk. Vizsgálnunk kellene a magfúziót, a maghasadást, a víz felbontását és egyebeket. Kutathatnánk az óceán felszínén tenyésző algákat, amelyek olajat termelnek. Mivel az algák a napfényt és a szén-dioxidot alakítják olajjá, ennek az olajnak az elégetése nem jár újabb szén-dioxid-kibocsátással. Az olajtermelő algákra alapozott üzemanyag-előállítás ma még messze nem jelent költséghatékony megoldást, de ennek és sok más eljárásnak a kutatása nemcsak olcsó, hanem egyben a legjobb lehetőséget is kínálja a valóban áttörő technológiák megtalálására.[27]

Ha újítással sikerül a zöldenergiát a fosszilis tüzelőanyagoknál olcsóbbá tenni, akkor mindenki át fog állni a zöldenergiára: nemcsak a gazdag nyugati világ országai, hanem Kína és India is. A modellek azt mutatják, hogy a zöldenergia kutatására és fejlesztésére költött forrásokból minden dollárral megelőzhető 11 dollár értékű éghajlati kár. Ez több százszor hatékonyabb lenne, mint a jelenlegi klímapolitikai programok.[28]

Lehet, hogy egy évtizedet – vagy akár négyet is – igénybe vehet, amíg megtaláljuk azokat az áttörést jelentő technikákat, amelyek a 21. század további részében nyújtanak majd energiát. Azt azonban már most tudjuk, hogy további üres ígéretekkel és hatékonyságot nélkülöző megoldások finanszírozásával biztosan nem oldjuk meg a problémát. Az innováció előmozdítására van szükség.

Sajnos most nem így járunk el. Bár elvileg mindenki egyetért abban, hogy sokkal többet kellene költenünk kutatásra és fejlesztésre, az 1980-as évek óta mégis a felére csökkent a gazdag országokban a GDP azon része, amely ténylegesen K+F-re jut. Miért? Mert a hatékonynak nem mondható napelemek telepítéséről jó fotókat lehet készíteni, és olyan érzést keltenek, mintha csinálnánk valamit; a tudós professzoroknak nyújtott finanszírozást azonban nehezebb képszerűen megjeleníteni.[29]

Ez is olyan költség, amit a szűnni nem akaró riogatás okoz. Mivel bőszen tenni akarunk valamit, hacsak szinte jelentéktelen dolgot is – most, rögtön –, nem fordítunk figyelmet az olyan technológiai áttörésekre, amelyek valóban lehetővé tennék az emberiség számára, hogy hosszú távon áttérjen a fosszilis tüzelőanyagokról valami más energiaforrásra.

Harmadszor, alkalmazkodnunk kell a változásokhoz. A jó hír az, hogy évszázadok óta így tettünk, már akkor is, amikor sokkal szegényebbek voltunk, és kevésbé fejlett technológiával rendelkeztünk. Határozottan állítható, hogy a jövőben is képesek leszünk erre. Vegyük a mezőgazdaságot. Előfordulhat, hogy mivel a hőmérséklet emelkedik, egyes búzafajták terméshozama romlik. A gazdák azonban más fajtákat fognak ültetni, vagy más gabonára váltanak, miközben társaik tőlük északabbra több búzát termesztenek. Ez nem lesz költségmentes folyamat ugyan, de jelentősen csökkenti az éghajlatváltozás költségeit.

Az emberek nagy találékonyságról tettek már tanúbizonyságot az alkalmazkodás terén. Vegyük például Bangladest, amely az 1970-es évek óta jelentősen csökkentette a trópusi ciklonok halálos áldozatainak számát úgy, hogy forrásokat biztosított intelligens katasztrófafelkészülésre és jobb építésügyi szabályzatok kialakítására; vagy említhetjük New York városát, amely a Sandy trópusi vihar tanulságai alapján számos egyszerű intézkedést bevezetett, például a metrórendszert viharvédelmi berendezésekkel látta el.

Negyedszer, olyan geomérnöki technikák kutatásával kellene foglalkoznunk, amelyekkel utánozhatjuk a Föld hőmérsékletének csökkentését eredményező, természetes folyamatokat. 1991-ben, a Pinatubo-vulkán kitörésekor mintegy 15 millió tonna kén-dioxid került a sztratoszférába, és enyhe ködöt képezve szétterjedt az egész Földön. A beáramló napfényt a köd visszatükrözte, és ezáltal tizennyolc hónapon át átlagosan 1 Fahrenheit-fokkal (0,55 °C-kal) hűtötte le a Föld felszínét.

A tudósok szerint előállíthatnánk ugyanezt a vulkanikus hatást, és így nagyon kis ráfordítással lehűthetnénk a világot, ráadásul nagyon gyorsan is, néhány nap vagy hét alatt. Ily módon a geomérnöki technika is szóba jöhet potenciális tartalék megoldásként, ha például azt tapasztaljuk, hogy Nyugat-Antarktisz területén a jégtakaró rohamosan olvadni kezd. Az előírt fosszilistüzelőanyag-csökkentési politika végrehajtása évtizedeket vesz igénybe, és fél évszázad kell ahhoz, hogy bármilyen érzékelhető éghajlati hatása legyen. Csak a geomérnöki megoldás képes gyorsan csökkenteni a Föld hőmérsékletét.

Még nem szabad alkalmaznunk a geomérnöki technikát, mert lehetnek olyan hátrányai, amelyeket eddig nem vizsgáltunk. De kutatást kellene folytatnunk ezen a területen, hogy kiderüljön, bizonyos esetekben elfogadható megoldásokat kínál-e.

Ötödször, és utolsó szempontként, emlékeztetnünk kell magunkat arra, hogy az éghajlatváltozás nem az egyetlen globális kihívás. A klímaváltozás a legtöbb ember számára nem a legfontosabb kérdés – sőt, valójában a legkevésbé fontos kérdés. Az ENSZ egész világra kiterjedő, közel 10 millió fő részvételével készült közvélemény-kutatása szerint a szakpolitikai területek közül az éghajlatot tartották a legkevésbé fontosnak; messze elmaradt az oktatástól, az egészségügytől és az élelmezéstől (lásd I.1. ábra). Habár a gazdag országokban élő emberek, akik sokkal jobb lehetőségeket élveznek az oktatás, az egészségügy és az élelmezés terén, inkább hajlamosak félni az éghajlatváltozástól, az éghajlat még így is csak a tizedik leginkább aggodalomra okot adó szempont volt az európaiak körében. A világ legszegényebbjei számára az éghajlat messzemenően az utolsó szempont.[30]

I.1. ÁBRA A világ számára legfontosabb szakpolitikai területek. Az ENSZ Fenntartható Fejlődési Céljaival kapcsolatban világszerte 9,7 millió ember rangsorolta prioritásait tizenhat lehetőség közül.[31]

Ha a klímaváltozásra összpontosítunk, akkor figyelmen kívül hagyunk más, nagyobb problémákat, amelyek megoldásával emberek milliárdjai számára tehetnénk sokkal jobb hellyé a világot. Az immunizálás bővítése, a tuberkulózis megfékezése, a korszerű fogamzásgátlás elérhetőségének javítása, a jobb élelmezés és oktatás biztosítása, az energiaszegénység csökkentése – mindezekre bőven képesek vagyunk, és ha ezekre összpontosítanánk, akkor a világ népességének hatalmas csoportjai esetében azonnal enyhíthetnénk a szenvedéseiket.

Sőt, ha többet fordítunk fejlesztésekre, az egyúttal növeli mindenki klímaváltozással kapcsolatos ellenálló képességét is. Ha sikerül növelnünk valamely közösség ellenálló képességét és jólétét, az azt jelenti, hogy többen tudnak alkalmazkodásra és felkészülésre költeni, és sokkal kevésbé lesznek kiszolgáltatottak az éghajlati sokkok előfordulásakor. Kiderült, hogy ha a legszegényebbeket körülményeik javításában segítjük, azzal az éghajlati probléma kezelésében is őket segítjük leginkább.

Tudatában kell lennünk, hogy amikor a külföldi segélycsomagok feltételeként ragaszkodunk ahhoz, hogy a fejlődő világ igazodjon a mi éghajlati prioritásainkhoz, akkor egyfajta imperializmust valósítunk meg. Nem vesszük figyelembe, hogy ezeknek az országoknak a lakosai mit szeretnének. A saját aggályaink miatt veszélyeztetjük az ő lehetőségüket arra, hogy a lakosságot kiemelhessék a szegénységből. Ez nem csak rossz politika. Súlyosan etikátlan is.

ARRA VAN SZÜKSÉG, hogy közösen vegyünk egy mély lélegzetet, és megértsük, hogy mit jelent és mit nem jelent az éghajlatváltozás. Nem olyan, például, mint egy hatalmas aszteroida, amely a Föld felé zuhan, és ezért minden mást le kell állítanunk, és mozgósítanunk az egész világgazdaságot azért, hogy kivédjük a világvégét. A klímaváltozás inkább hosszú távú, krónikus állapot, mint például a cukorbetegség – olyan probléma, amely figyelmet és összpontosítást igényel, de amellyel együtt tudunk élni. És miközben kezeljük, élhetjük a saját életünket, és foglalkozhatunk számos egyéb kihívással, amelyek végső soron sokkal többet számítanak a jövőnk szempontjából.[32]

Ebben a könyvben gondolatmenetünket most azzal kezdjük, hogy megvizsgáljuk a félelem légkörét, amely az éghajlatváltozás körül kialakult. Ezután megkérdezzük: ténylegesen mit mond a tudomány, mire számíthatunk? Mennyibe kerül a hőmérséklet emelkedése? Azután megvizsgáljuk, miért nem válik be a napjainkban alkalmazott megközelítési mód. Hogy fordulhat elő, hogy miközben az éghajlatváltozás áll gondolataink homlokterében, mégsem sikerül megoldanunk? Mit érünk el életmódunk megváltoztatásával? Mit érhetünk el közösen az éghajlatváltozásról szóló párizsi megállapodás keretében tett ígéreteinkkel? Végül pedig áttekintjük, hogyan tudnánk valóban megoldani az éghajlatváltozást. Milyen szakpolitikai programokat kell előtérbe helyeznünk annak érdekében, hogy megfékezzük a hőmérséklet emelkedését, és hogy unokáink számára a lehető legjobb állapotban hagyjuk örökül a Földet?

Képesek vagyunk arra, hogy jobbá tegyük a világot. De legelőször is vissza kell nyernünk a nyugalmunkat.

1.

MIÉRT ILYEN NAGY A TÉVEDÉS AZ ÉGHAJLATVÁLTOZÁSSAL KAPCSOLATBAN?

AZ EMBEREK PÁNIKBA estek az éghajlatváltozás miatt, jobbára azért, mert a média és a környezetvédő aktivisták szerint ezt kell tennünk, mert a politikusok túlhangsúlyozzák a klímaváltozás lehetséges hatásait, és mert a tudományos kutatások közléseiből gyakran elmarad a kritikusan fontos szövegkörnyezet. Túl sokszor fordul elő, hogy ez a hiányzó szövegkörnyezet éppen a lehető legkézenfekvőbb tény: mi emberek alkalmazkodunk a Földünk változásaihoz. Évezredek óta így tettünk, és továbbra is így fogunk tenni. Ennek figyelembevétele nélkül nem lehet reális előrejelzést készíteni a klímaváltozás hatásairól.

Vannak azonban olyan tényezők, amelyek sokakat a klímaváltozásról szóló lehető legijesztőbb történetek közlésére ösztönöznek. Az ijesztő történetekkel a média több kattintást és megtekintést tud elérni. Az aktivisták magukra vonják a figyelmet, és finanszírozást kapnak. Azok a kutatók, akik úgy pozicionálják magukat, mint akik apokaliptikus fenyegetések kezelésével foglalkoznak, jobban fel tudják kelteni maguk iránt a figyelmet, egyetemeik több elismerésben részesülnek, és saját maguk is több finanszírozási lehetőséghez jutnak. Az ijesztő forgatókönyveket hangsúlyozó politikusok pedig megígérhetik, hogy megmentenek minket, így felhatalmazást kapnak arra, hogy jelentős forrásokat osszanak ki a probléma megoldására.

Mindez nem jelenti azt, hogy nem kell aggódnunk a potenciálisan nagy problémák miatt. Mi elvárjuk, hogy a kutatók a nagy problémákkal foglalkozzanak, a média kiemelje, hogy mi árthat nekünk, és a politikusok megmentsenek minket, ha úgy hozza a helyzet. De kellően szkeptikusaknak kell lennünk, mert az Armageddon gondolatának elfogadtatása nagyon hasznos e csoportok számára.

A legszkeptikusabb álláspontot pedig azokkal a tudósításokkal szemben kell elfoglalnunk, amelyeket a média közvetít a klímaváltozásról. Szinte mindennap új történeteket látunk és hallunk a hőmérséklet emelkedéséről és arról, hogy az éghajlatváltozás milyen rendkívüli károkat fog okozni. Ismételten: a média azért kap jutalmat, ha az éghajlatváltozásról szóló forgatókönyvek lehető legriasztóbb változatát ismerteti, ugyanis ezzel éri el a legnagyobb eladott példányszámot és a legtöbb kattintást. Senki nem kattint olyan linkre, amelynek az a címe, hogy „Az élet a jövőben olyan lesz, mint eddig, de bizonyos területeken kissé nagyobb kihívást jelenthet majd”. Ehelyett inkább azt a cikket olvassuk el, amely így kezdődik: „Az éghajlatváltozás 2050-re véget vethet az emberi civilizációnak: Jelentés” – ahogyan az a New York Post egyik legutóbbi szalagcímében szerepelt. Nagyon valószínűtlen, hogy az újságíró, aki a cikket írta, vagy a szerkesztő, aki a megdöbbentő szalagcímmel állt elő, szándékosan és megfontoltan arra készült, hogy félrevezeti olvasóit. De az újságíró és a szerkesztő minden bizonnyal igyekezett több olvasót szerezni. És az is nyilvánvaló, hogy nem olvasták végig, vagy nem értékelték ki teljesen azt a tanulmányt, amely alapján a tudósításukat készítették, és még kevesebb figyelmet fordítottak arra, hogy a tanulmányt összevessék a témáról született, megalapozott tudományos információkkal.[33]

A történet alapjául szolgáló, 2019-ben készült tanulmány egy alig ismert tudományos műhely gyatra, hétoldalas jelentése volt, amely köszönőviszonyban sincs az ENSZ éghajlatváltozási testületének tudományos álláspontjával. A jelentés azt a lehető legszélsőségesebb és legvalószínűtlenebb forgatókönyvet mutatja be, amikor minden éghajlati hatás sokkal rosszabb formában jelentkezik, mint ahogy a tudósok túlnyomó többsége az előrejelzéseiben jósolja. E rendkívül mesterséges beállítás keretei között – amelyről a jelentés szerzői kijelentették, hogy a modellezése vagy azzal kapcsolatban mennyiségi becslés készítése meghaladná a képességeiket – valóban „nagy valószínűséggel előfordulhat, hogy véget ér az emberi civilizáció”. De a jelentés még így sem 2050-ben határozza meg a civilizáció végének dátumát, hanem csak egy bizonyos, meg nem határozott jövőt említ. Ahogy az egyik klímatudós megfogalmazta: „Ez az a klasszikus eset, amikor a média cikke olyan, szakmailag nem ellenőrzött jelentés következtetéseit és jelentőségét nagyítja fel, amely már maga is eltúlozta (és valójában elferdítette) a szakmailag ellenőrzött tudományos tényeket.”[34]

Más szóval, a „jelentés” is, és a hírben szereplő történet is, sokkal inkább klímafikció volt, mint klímahír. Mégis bekerült – több különböző formában – a USA Today, a CBS News, a CNN és sok más jelentős média híreibe.[35]

MI A GOND A MÉDIÁVAL, ha az éghajlatváltozásról van szó?

Természetesen van néhány körültekintő, felelősségteljes tudósítás is. De sokkal több olyan van, amely nem az. A probléma részben abban áll, hogy az elmúlt évtizedekben sok médiacsatorna, annak érdekében, hogy elfogulatlannak tűnjön, teret adott az éghajlatváltozás tagadóinak is, bár jóval azután, hogy a tagadók szenzációs érveit már sokan alaposan megcáfolták. Újabban a tagadóknak már nem adnak szót, és ez jó irány. Azonban a riogató tudósítások egy részét most talán azért közlik, hogy a múlt bűneit ellensúlyozzák. Az újságírók itt megint ugyanazt a hibát követik el, csak éppen a spektrum másik végén: elmulasztják az éghajlatváltozásról szóló rémhírek terjesztőitől számonkérni, hogy mire alapozzák túlzott állításaikat.

Vegyük például a Time magazin 2019. június 13-i számának címlapsztoriját. Az ENSZ főtitkára, António Guterres látható a fényképen, amint öltönyben és nyakkendőben, combig érő vízben áll az apró csendes-óceáni szigetország, Tuvalu partjainál. A címlapfotóhoz tartozó cikk arra figyelmeztet, hogy „az emelkedő vízszint miatt Tuvalu víz alá kerülhet”, majd borúsan kijelenti, hogy mivel Tuvalu szinte a tengerszinttel egyező magasságon fekszik, akármekkora tengerszint-emelkedés is következik be, az azzal fenyeget, hogy Tuvalu tízezer lakosával együtt „teljesen eltűnik a térképről”.[36]

Milyen kár, hogy Guterres főtitkár ok nélkül tönkretette tökéletesen szép öltönyét: a tudomány ugyanis nem ezt állítja. Igen, a globális felmelegedés miatt valóban emelkedik a tengerek szintje, beleértve azt a tengert is, amely Tuvalu több mint százhuszonnégy zátonyszigetét körülveszi. Az újságíróknak azonban mindössze néhány percbe telt volna megtalálni a Tuvaluról szóló, legújabb tudományos tanulmányt, amelyet a Nature-ben publikáltak. E tanulmány megerősíti: nemcsak hogy emelkedett a tengerszint, de Tuvalu környékén a globális átlag kétszeresével emelkedett. Tuvalu azonban az elmúlt négy évtized során a jelentős tengerszint-emelkedés ellenére is terjeszkedett, és teljes földterülete 2,9 százalékkal nőtt. E növekedés a felhalmozódási folyamatnak köszönhető. Igen, a tengerszint emelkedése erodálja és csökkenti a szárazföldi területet, ugyanakkor azonban a régi korallokat a hullámok összezúzzák, és homokként rakják le az alacsonyan fekvő partokra, ami ellensúlyozza a csökkenést. A 2018-ban végzett kutatás szerint ez a felhalmozódási folyamat felülmúlja az eróziót, és Tuvalu esetében nettó földterület-növekedéshez vezet. Sőt, folyamatos jelenségről van szó, és dinamikus jellege miatt valószínűleg a Tuvalu-szigetek – a Nature-ben megjelent tanulmány szavai szerint – „a következő évszázadban is fennmaradhatnak élőhelyként”.[37]

A Time címlapsztorija arra is figyelmeztet, hogy két másik szigetország, Kiribati és a Marshall-szigetek is lekerülnek a térképről. Néhány perccel több utánajárás elég lett volna ahhoz, hogy mindkét ország esetében aláássák ezt a fikciót. Kiribatiban négy korallsziget is természetes felhalmozódást mutat, amely 1943 óta meghaladja a csökkenés mértékét. A fő korallszigeten, a Tarawa-atollon, ahol a lakosság fele él, a felhalmozódás három évtized alatt 3,5 százalékkal növelte a teljes földterületet (és ehhez jön még az a 15 százalékos növekedés, amely Dél-Tarawa nagy projektjeinek köszönhető, amelyekkel földterületet nyernek). Ehhez hasonlóan, a Marshall-szigetek teljes szárazföldi területe a természetes felhalmozódás miatt 4 százalékkal nőtt.[38]

Valójában a Mikronéziáról, a Marshall-szigetekről, Kiribatiról, Francia Polinéziáról, a Maldív-szigetekről és Tuvaluról készült tanulmányokat összegző legújabb kutatásból egyértelműen az derült ki, hogy a felhalmozódás minden atoll és minden nagyobb sziget esetében meghaladta a tengerszint emelkedését. Annak ellenére tehát, hogy a tengerszint az elmúlt évtizedekben emelkedett, az összes vizsgált atoll területe nőtt, és az összes vizsgált nagyobb sziget mérete vagy változatlan maradt, vagy növekedett.[39]

Ha a tudósítást alaposabb vizsgálat előzte volna meg, akkor tartalmazott volna a felhalmozódásról és a földtömeg-gyarapodásról szóló információkat is, és azokra a kihívásokra helyezte volna hangsúlyt, amelyekkel az eróziós területeken lakók szembesülnek, akiknek át kell költözniük a felhalmozódás eredményeként kialakult területekre. A Time magazin története azonban ahelyett, hogy megvizsgálta volna azokat a valódi problémákat, amelyekkel az éghajlatváltozás miatt szembesülnek olyan országok, mint Tuvalu, inkább a „süllyedő bolygónk” keretébe helyezte a tudósítást – ez így jobban emészthető, ijesztőbb és eladhatóbb. De mélységesen félrevezető is.

HASONLÓAN IJESZTŐ TÖRTÉNET söpört végig a világon 2019-ben, amelyet a The New York Times és még sok-sok más média is közölt: 2050-re a jelenleg lakott területek közül hatalmas részek kerülnek víz alá, s velük együtt városok tűnnek el a térképről. A szalagcímek minőségi kutatásokból származtak: egy 2019-ben, a Nature-ben publikált tanulmányból kiderül, hogy a tengerszint-emelkedés hatásaira vonatkozó korábbi becslések tévesek voltak, mert a talajszint olyan méréseire támaszkodtak, amelyek néha véletlenül a fák vagy a házak tetejét mérték, és nem magát a talajt. Ez azt jelenti, hogy a tengerszint emelkedése miatti sebezhetőséget alábecsülték.[40]

Ez fontos. De a média ezt arra használta fel, hogy a 2050-ben várható negatív jövőképre összpontosítson. A The New York Times bemutatta azt a félelmetes térképet, amely az 1.1. ábra bal oldalán látható. A térkép Dél-Vietnám azon területeit mutatja, amelyek a majdani, dagálykor várható vízszint alatt lesznek, és ezért potenciálisan veszélyeztetettek. Valóban félelmetesnek látszik, ráadásul az újság kétséget nem hagyó módon kijelentette, hogy az ábra azt mutatja, hogy Dél-Vietnám „szinte teljesen eltűnik”, mert „dagálykor a víz alá kerül.” Közölte az olvasókkal, hogy „Vietnámban több mint 20 millió ember, a lakosság csaknem egynegyede olyan területen él, amelyet eláraszt majd a tenger”. Hasonló veszélyekről számoltak be szerte a világon.

1.1. ÁBRA. Becslés a dagálykor víz alá kerülő dél-vietnámi területekről. A bal oldalon látható az a térkép, amelyet a The New York Times kiemelt az olvasók kedvéért. Az újság állítása szerint 2050-re Vietnámnak a térképen jelölt teljes területét „dagálykor elmossa a víz”. Ez az állítás figyelmen kívül hagyja a meglévő védelmet. Valójában Dél-Vietnám nagy része máris a dagálykor jelentkező vízszint alatt van, és szinte mindenki védett területen lakik. A jobb oldali térkép azt a többletföldterületet ábrázolja, amely 2050-re dagálykor víz alá kerül. (A bal oldali térképet engedéllyel használjuk.)[41]

A hír vírusként terjedt szét a világban. „A klímaváltozás miatt a lehető legijesztőbb mértékben zsugorodik a szárazföldünk” – írta Twitter-üzenetében Bill McKibben, a 350.org nemzetközi klímavédelmi szervezet alapítója. Peter Kalmus klímatudós pedig azt mondta, hogy egykor aggasztotta, ha „riogatónak” titulálták, de az ilyen hírek elfogadtatták vele ezt a kifejezést.[42]

Mit felejtett el a média? Feltárni – a hírrel összevetve – a mai helyzetet. Pedig az szinte azonos a 2050-re becsült állapottal. Ha megnézzük az 1.1. ábrán a jobb oldali térképet, láthatjuk, mennyi többletföldterület lesz veszélyben 2050-ben – szinte semennyi. Mindkét térkép egyszerűen azt mutatja, amit mindenki tud: a Mekong-delta területén az emberek szó szerint a vízen élnek. A dél-vietnámi An Giang tartományban gáttal védik szinte az összes nem hegyvidéki földterületet. Ezek ugyanúgy „víz alatt” vannak, mint Hollandia nagy része: nagy kiterjedésű beépített földterületek, köztük a világ tizennegyedik legnagyobb repülőtere, a Schiphol is jóval a tengerszint alatt fekszik. Londonban csaknem egymillió ember él tengerszint alatti területen. De senkinek sincs szüksége búvárfelszerelésre, ha Hollandiában, Londonban vagy a Mekong-deltában közlekedni szeretne, mert az emberiség alkalmazkodott, gátakat emelt, és árvízvédelmet alakított ki.[43]

A The New York Times cikkének alapjául szolgáló tényleges kutatás bevezetőjében megemlítik: „megközelítésünkben a part menti védelmet nem vesszük figyelembe”. Ez rendben van egy tudományos dolgozat esetében, de az már nevetséges, ha annak megállapításait olyan állítások közlésére használja fel a média, hogy „20 millió ember a víz alá kerül”, vagy ha az aktivisták azt sugallják, hogy ennek alapján indokolt, hogy mi is mindannyian „riogatókká” váljunk. A tanulmány rámutat arra, hogy ma 110 millió ember él rendszeresen „víz alatt”. A valóságban szinte mindegyikük számára biztosítva van a megfelelő védelem. Az igazi sztori itt a leleményesség és az alkalmazkodás győzelme.[44]

A tanulmány szerint 2050-ben világszerte 40 millióval több lesz azoknak a száma, akik a dagályszint alatt élnek: összesen tehát 150 millió ember. Amint e fejezet későbbi részében látni fogjuk, a 40 millió veszélyeztetett közül szinte mindenki számára rendelkezésre áll majd megfelelő védelem, mégpedig meglehetősen alacsony költségráfordítás mellett.[45]

A média nem szándékozott becsapni az olvasókat, de az általa megosztott hírek szükségtelenül és indokolatlanul riasztóak voltak. A valódi hír csak annyi, hogy ha 40 millióval több lesz a dagálykor rögzített szintjelzés alatt élők száma, akkor az kissé súlyosbítja majd azt a kihívást, amelynek megoldására eddig teljesen alkalmasnak mutatkoztunk, de addigra a világ már sokkal gazdagabb és ellenállóbb lesz. A szövegkörnyezet sokat számít.

A MÉDIA RIOGATÓ HOZZÁÁLLÁSÁRA az egyik legérzékletesebb, közelmúltbeli példa az, ahogyan az ENSZ klímatudósainak 2018-ban kiadott, fontos jelentéséről tudósítottak. A legtöbb híradásban az szerepelt, hogy a tudósok szerint a világ sürgető feladata, hogy 2030-ra drasztikusan csökkentse a károsanyag-kibocsátást, és hogy hatalmas változásokra van szükség ahhoz, hogy a hőmérséklet-emelkedés mértékét 2,7 °F (1,5 °C) alatt lehessen tartani. A CNN például arra figyelmeztetett, hogy „tizenkét évünk maradt, hogy megakadályozzuk a klímakatasztrófát”. Ugyanez a történet világszerte több különböző változatban is megjelent az újságokban, és a politikusok és aktivisták azóta is papagájként ismételgetik.[46]

Valójában az történt, hogy három évvel korábban, a párizsi éghajlatváltozási konferencián, a világ minden tájáról összegyűlt vezetők kijelentették: szeretnék elérni, hogy a hőmérséklet-emelkedés 2,7 °F (1,5 °C) alatt maradjon. Ezt a célt még az éghajlatváltozásról szóló párizsi megállapodás preambulumában is rögzítették. De nem azért tettek így, mert a világ tudósai korábban már összegyűltek, és kijelentették, hogy ez az önkényes határérték döntő fontosságú, hanem azért, mert az akaraterejüket és ambícióikat demonstrálni kívánó aktivisták erre késztették őket.

A világ vezetői tehát 2015-ben már célként jelentették ki, hogy a hőmérséklet-emelkedést 1,5 °C alatt kell tartani, és csak ezután kérték fel az ENSZ klímatudósait arra, hogy derítsék ki, mi szükséges valójában e hihetetlenül nagyratörő cél eléréséhez. A tudósok válasza a 2018. évi jelentés lett.

Azok a tudósok, akik ígéretet tettek arra, hogy az ENSZ iránymutatásai szerint „szakpolitikára vonatkozó, de szakpolitikát nem előíró információkat” szolgáltatnak, előzékenyen kijelentették, hogy az 1,5 °C-os cél technikailag megvalósítható, de „minden tekintetben gyors, messzemenő és példátlan változtatásokat igényelne a társadalom részéről”. Egyszerűen fogalmazva az történt, hogy a politikusok megkérdezték a tudósoktól, mire volna szükség a szinte lehetetlen cél eléréséhez, a tudósok pedig azt válaszolták, hogy ez szinte lehetetlen szakpolitikai programokat igényelne.[47]

A jelentést a médiában mégis bizonyítékként mutatták be arra, hogy szén-dioxid-kibocsátásunkat sürgősen, rendkívüli mértékben csökkentenünk kell. Kicsit olyan ez, mintha megkérdeznénk az Amerikai Egyesült Államok Nemzeti Légügyi és Űrhajózási Hivatalát (NASA), mi kell ahhoz, hogy a teljes emberi populációt áthelyezzék a Marsra. A NASA előzékenyen azt válaszolná, hogy ez technikailag megvalósítható, de a jelenlegi prioritásainkban messzemenő változtatásokat, az űrtechnológiában pedig példátlan beruházásokat igényelne. Az aktivisták ugyanígy tévednének, ha azt mondanák: „Látod, a NASA azt mondja, hogy mindenkinek a Marsra kell mennie.”

E szélsőségesen hamis beállítás döntő fontosságú, mert az a kijelentés, miszerint már csak tizenkét évünk van hátra, hozzájárul ahhoz, hogy a gyerekek sztrájkba lépnek, és nem mennek iskolába; hogy városok és országok „klímavészhelyzetet” hirdetnek; és sokan még azt is javasolják, hogy vegyük fontolóra a demokrácia felfüggesztését a létünket fenyegető veszély elhárítása érdekében.[48]

Vannak, akik az ENSZ jelentését úgy értelmezték, hogy a hőmérséklet-emelkedést 2030-ra mindenképpen korlátoznunk kell, mert ellenkező esetben olyan pályára állunk, amely végül apokalipszishez vezet. Mások értelmezésében máris küszöbön áll a klíma-Armageddon, hacsak nem sikerül megoldani a problémát 2030-ra. Ettől függetlenül egyes aktivisták és politikusok úgy érvelnek, hogy mivel e „határidő” tizenkét év, ezért a klímapolitika költségeiről tovább ne is vitázzunk: ha a világvége eljöveteléről van szó, biztos, hogy semmi más nem számít.

BÁR A MÉDIA SZEREPET játszik az apokaliptikus narratívák közzétételében, ez mégsem magyarázza meg teljesen, hogy miért olyan szélsőségesek az éghajlatváltozással kapcsolatos nézetek mindkét oldalon. Az is fontos elem, hogy az éghajlatváltozás egyre inkább politikai eszközzé vált, amely lehetővé teszi a választók figyelmének felkeltését: „Én megmentelek benneteket a világvégétől, de az ellenfelem nem fog megmenteni.”

Az éghajlatváltozás egyre inkább pártpolitikai jelleget ölt. Az Egyesült Államokban még az 1990-es évek elejéig is rendkívül egységes maradt a vélemény a környezetvédelmi kérdésekről, beleértve az éghajlatváltozást is. Még a közelmúltban, 2008-ban is együtt forgatott kampányfilmet – Al Gore nonprofit szervezete megbízásából – az egykori republikánus házelnök, Newt Gingrich és a későbbi demokrata párti házelnök, Nancy Pelosi; a felvételen kényelmesen üldögélnek együtt egy kanapén, és egyetértenek abban, hogy az éghajlatváltozással kapcsolatos fellépés nem lehet pártpolitikai kérdés.[49]

A jó érzések korszaka mára véget ért. A globális felmelegedést most már arra használják fel, gyakran kendőzetlenül, hogy tágabb célokat is előmozdítsanak olyan pártpolitikai környezetben, amely átformálja az Egyesült Államokat, az Egyesült Királyságot, Ausztráliát és a világ nagy részét. Ez a tény nagymértékben magyarázatot ad arra a felfokozott riogató magatartásra, amely manapság annyira jelen van a klímaváltozásról folytatott vitákban. Az Egyesült Államokban az éghajlatváltozást egészen a 2018-as, félidős kongresszusi választásokig annyira lényegtelen kampánykérdésnek tekintették, hogy a választási vitákban általában egyetlen kérdés sem merült fel ezzel kapcsolatban. Ezután nagyon gyorsan megváltoztak a dolgok. 2019-re a CNN már egy teljes „városházi vitát” rendezett a demokratikus elnökjelöltek számára, melynek témája egyedül a „klímaválság” volt.[50]

Mindkét fél elősegítette, hogy a pártok között szakadék alakuljon ki a hozzáállásuk tekintetében. Oda jutottunk, hogy nincs egyetlen olyan kérdés sem a világon, amelyet illetően annyira távol áll a magukat demokratáknak, illetve republikánusoknak vallók véleménye, mint hogy mennyire helyezzük előtérbe az éghajlatváltozást. Figyeljük meg: az amerikaiak összehangoltabbnak mutatkoznak a fegyverek ellenőrzése, a gazdaság, a minimálbér, a munkavállalói jogok, az egyetemes egészségügyi ellátás, a külpolitika, a bevándorlás és az abortusz terén, mint az éghajlatváltozással kapcsolatban.[51]

A demokratikus államok, köztük New York, Kalifornia, Washington, New Jersey, Új-Mexikó, Nevada és Maine, mind elfogadták azokat a törvényjavaslatokat, amelyek 2050-re vagy egy korábbi időpontra előírják a „karbonsemlegességet”. („Karbonsemlegesnek” lenni azt jelenti, hogy egy adott állam a szén-dioxid-kibocsátását vagy nullára csökkentette, vagy pedig máshol végrehajtott csökkentéssel ellensúlyozta.) A republikánus államok nem fogadtak el hasonló törvényt, és 2019-ben, a demokraták által ellenőrzött Oregonban a kisebbségben lévő republikánus szenátus tagjai úgy akadályozták meg a karbonsemlegességről szóló törvény elfogadását, hogy szó szerint elmenekültek az államból, hogy ne jöhessen létre szavazatképesség. Míg a demokraták elfogadták azokat a törvényeket, amelyek végtelenül drága ígéretnek fognak bizonyulni, addig Donald Trump elnök – republikánus támogatással – ellenkezőleg járt el: semmit sem akart tenni. Egyik megközelítés sem helyes.[52]

Az Amerikára jellemző pártalapú megosztottság világszerte is tapasztalható: a felmelegedéssel kapcsolatos elsöprő aggodalmat büszkeségük jeleként viselik egyes országok vezetői, akik szeretnék kiemelni, mennyire különböznek a Trump-adminisztrációtól és attól, hogy annak sajnálatosan nincsen klímapolitikája.

Az egész világon a Trump elleni szembenállás befolyásolja a klímapolitikáról szóló tudósításokat. Trump megválasztása után például a média számos kiemelt orgánuma elkezdett olyan történeteket közzétenni, amelyekben azt állítják, hogy Kína „vezető” szerepet vállal a az éghajlatváltozás elleni küzdelem terén. Valóban? Vezető szerepet? Kína 2000 óta megháromszorozta a szén-dioxid-kibocsátását, amivel a világ legnagyobb szén-dioxid-kibocsátójává vált; megújulóenergiafelhasználása pedig 2000 és 2020 között a felére csökkent, csaknem 20 százalékról mintegy 10 százalékra (bár 2011-ben még ennél is alacsonyabb, 7,5 százalék volt). A hivatalos becslések azt mutatják, hogy ha Kína minden környezetvédelmi ígéretét teljesíti is, 2040-re a megújuló energiaforrásai csak 18 százalékot érnek el, és energiafelhasználásának 76 százaléka továbbra is fosszilis tüzelőanyagokból származik majd. Kínát zöldvezetőként beállítani tehát hamis narratíva, amely többet elárul az azt mesélőkről (és gyakran a Trump elleni ellenállásukról), mint Kínáról.[53]

A MESTERSÉGES HATÁRIDŐK KIJELÖLÉSE a klímaharcosok egyik leggyakoribb taktikája, amelyet a figyelemfelkeltés érdekében alkalmaznak: ha nem cselekszünk valamely napig, az a bolygónk pusztulását jelenti. 2019-ben a brit trónörökös, Károly herceg bejelentette, hogy már csak tizennyolc hónapunk van hátra az éghajlatváltozás problémájának megoldására, különben túl késő lesz. De nem ez volt az első kísérlete valamilyen határidő kijelölésére. Tíz évvel korábban ezt közölte a hallgatóságával: „Kiszámoltam, hogy mindössze kilencvenhat hónapunk maradt a világ megmentésére.” 2006-ban Al Gore úgy nyilatkozott, hogy becslése szerint, hacsak tíz éven belül nem sikerül végrehajtani drasztikus intézkedéseket az üvegházhatású gázok csökkentése érdekében, akkor a világ eléri azt a pontot, ahonnan már nincs visszaút.[54]

De visszamehetünk az időben távolabbra is. 1989-ben az ENSZ Környezetvédelmi Programjának vezetője kijelentette, hogy mindössze három évünk van arra, hogy „megnyerjük – vagy elveszítsük – a klímaharcot”. Az ENSZ így foglalta össze a helyzetet: „Mindannyian tudjuk, hogy a világ most olyan fenyegetéssel néz szembe, amely katasztrofálisabb lehet az emberi történelemben tapasztalt minden más veszedelemnél, és ez nem más, mint az éghajlatváltozás, valamint a globális felmelegedés.” Valóban? Katasztrofálisabb, mint egy teljes erőbevetésű kölcsönös atomcsapás? Katasztrofálisabb, mint a 20. században a két világháború százmillió halottja? És katasztrofálisabb, mint a tuberkulózis, amely az elmúlt kétszáz évben körülbelül egymilliárd ember halálát okozta?[55]

Majdnem egy évtizeddel korábban, 1982-ben az ENSZ azt jósolta, hogy az éghajlatváltozás és más kihívások, így az ózonréteg kimerülése, a savas esők és az elsivatagosodás miatt 2000-ben „olyan totális és visszafordíthatatlan pusztulás következik be a Földön, amely csak a nukleáris holokauszthoz hasonlítható”. Ezt megelőzően, már a múlt században is aggodalmat keltett az éghajlatváltozás, bár teljesen más okból. Az 1970-es években, miközben a tudományos közösség kutatásait a globális felmelegedés témaköre uralta, számos neves kutató a „katasztrofális” jégkorszak közeledésének víziójával keltett félelmet. A Science News egyik 1975-ös címlapján látható rajzon New York városát épp maguk alá temetik a gleccserek. 1974-ben a Time magazin közzétette az „Újabb jégkorszak?” című cikket, azt sugallva, hogy a lehűlésre utaló „árulkodó jelek mindenhol jelen vannak”, és hogy ennek „hatásai rendkívül súlyosak, vagy akár katasztrofálisak is lehetnek”. Még ha nem is lenne jégkorszak – ismertette a cikk –, már egy kis hőmérséklet-csökkenés is terméskieséshez vezetne, és fenntarthatatlanná tenné az emberi életet.[56]

Az a tény, hogy már aggódtunk mind a lehűlés, mind a felmelegedés miatt, nem jelenti azt, hogy most már egyiktől sem kell tartanunk. A lényeg az, hogy a média szereti megjósolni a közelgő végzetet, lehetőleg pontos dátummal ellátva. És van valami az emberi természetben, ami miatt ezt készek vagyunk elhinni.

Ennek az apokaliptikus trendnek az egyik legszembetűnőbb példája egy 1968-as esemény volt, amikor tudósok, köztisztviselők és gyáriparosok találkoztak Rómában, hogy a modern világ látszólag megoldhatatlan problémáiról folytassanak eszmecserét. Pesszimista kor volt ez: az 1950-es és 1960-as évek optimizmusa, amelyet a műszaki eredmények fűtöttek, átadta helyét a borúnak. A kérdések széles köre aggályos volt: a geopolitika (vietnámi háború), a társadalom („ifjúság lázadása”), no meg a gazdaság (munkanélküliség és stagfláció). Ezt a hangulatot a Newsweek azzal a borítóval foglalta össze, amelyen Uncle Sam látható, amint zavarodottan egy üres bőségszaruba bámul, a felirat pedig a következő: „Minden elfogyott.” Ugyanabban az évben, amikor a Római Klub megalakult, a The Population Bomb (A népesedési bomba) című könyv hatalmas bestseller lett, és arra figyelmeztetett, hogy az emberiség úgy szaporodik, mint a nyulak, és felél minden forrást, amit csak talál, lényegében a „megsemmisülésbe” taszítva fajunkat.[57]

Ennek fényében a Római Klub eltökélt szándéka az volt, hogy „láthatóbbá és könnyebben felfoghatóvá tegye az emberiség veszélyes helyzetét” – emlékeztetett később a szervezet egyik tagja. A tudományos műhely tagsága meg volt győződve arról, hogy az egész emberiség halálra van ítélve, mert túl sok ember fogyaszt túl sokat, és ezáltal mi magunk fogjuk magunkat és a Földet elpusztítani a túlnépesedéssel, a fogyasztással és a szennyezéssel. Egyetlen reményünk az lehet, ha a gazdasági növekedést megállítjuk, a fogyasztást csökkentjük, újrahasznosítjuk, amit lehet, az embereket arra kényszerítjük, hogy kevesebb gyermeket vállaljanak, és a társadalmat lényegesen szegényebb szinten „stabilizáljuk”.[58]

A Római Klub kiadta a The Limits to Growth (A növekedés határai) című jelentését, amely akkora visszhangot keltett, hogy a Time-tól a Playboyig számtalan folyóiratban megvitatták, az újságírók hada alapos vizsgálatnak vetette alá, a radikális változásért harcolók pedig lecsaptak rá. A jelentés rendkívül nagy hatással volt a médiára, emellett látszólag különleges intellektuális erőt is képviselt, mert számítógépes szimulációkon alapult, ami akkoriban forradalminak és ultramodernnek számított. Ezek alkalmazásával a tudósok nagy magabiztossággal azt jósolták, hogy 1979-re elfogy az arany, valamint sokféle egyéb természeti erőforrás is, amelyek nélkülözhetetlenek az emberiség számára, köztük az alumínium, a réz az ólom, a higany, a molibdén, a földgáz, az olaj, az ezüst, az ón és a volfrám; 2004 előtt pedig a cinkkészletek is kimerülnek.[59]

Figyelem, most jön a történet fordulópontja: látványosan tévedtek. Vegyük sorra akár csak a négy legfontosabb természeti erőforrást. A réz, az alumínium, a vas és a cink esetében 1946 óta rendelkezésre állt az a technológia, amellyel az elfogyasztott mennyiségnél többet tudtunk előállítani, így a nyersanyagárak általában csökkentek. Az olajnak 1990-ben kellett volna elfogynia e gondolkodók és számítógépes szimulációik szerint, a földgáznak pedig 1992-ben, azonban mindkettő esetében elmondható, hogy jelenlegi készleteink ténylegesen nagyobbak, mint 1970-ben voltak, bár mindkettőből drasztikusan többet fogyasztunk. A palagáz önmagában megduplázta az Egyesült Államok potenciális gázkészleteit az elmúlt hat évben, és felére csökkentette a gázárakat. Nincs olyan természeti erőforrás, amely végtelen mennyiségben rendelkezésre állna. De a kitermelhető természeti erőforrások még mindig messze meghaladják a fogyasztás mértékét.[60]

A Római Klub nagyot tévedett, mert figyelmen kívül hagyta mindenek közül a legnagyszerűbb erőforrást: az emberi leleményességet, amelynek a segítségével alkalmazkodni tudunk. Nem az történik, hogy felhasználjuk a vasércet vagy a gázt, amit találunk, majd felhagyunk a kereséssel. Egyre ügyesebben tudunk egyre több nyersanyagot egyre kisebb költségráfordítással kitermelni, ami lehetővé teszi az emberiség számára, hogy egyre több és egyre olcsóbb erőforráshoz jusson.

A RÓMAI KLUB TÖRTÉNETE azért fontos, mert sokan pontosan ugyanezt a hibát követik el most is, amikor az éghajlatváltozást tanulmányozzák, és arról jelentést készítenek: figyelmen kívül hagyják az ember bámulatos alkalmazkodási képességét. A téma körüli riogatás javarészt megmagyarázható ezzel az egyetlen ténnyel: a történetek azt feltételezik, hogy míg az éghajlat változik, semmi más nem fog megváltozni.

Így például a The Washington Post nemrégiben arról számolt be, hogy „a tengerszint emelkedése még rosszabb is lehet, mint amit hinni engedtek nekünk”, így lehet, hogy akkora térséget áraszt el a víz, amelynek a mérete Nyugat-Európához fogható, és 187 millió embert tesz hajléktalanná. Nem meglepő, hogy a 187 millió elárasztott ember képzete számos sajtótörténet vezető híre lett, és a Bloomberg News arra figyelmeztetett, hogy a tengerparti városok közeledő sorsa a világ minden táján a „fulladás”, és hogy „elnyeli őket az emelkedő óceán”. Nyilvánvaló, hogy a 187 millió valóban nagy és figyelemfelkeltő szám. Ne higgyük el! Ez a számadat abszurd módon túlzó – és nem is új.[61]

A szalagcímek arra a 2019-ben írt tudományos cikkre támaszkodnak, amelynek szerzői egyszerűen megismételték, ami egy 2011-ben publikált értekezésben áll. Ez valójában azt állapította meg, hogy 187 millió ember kényszerülhet elköltözni abban a valószínűtlen esetben, ha a következő nyolcvan évben senki nem tesz semmit azért, hogy alkalmazkodjon a tengerszint drámai emelkedéséhez. A 2011-es publikáció kifejtette, hogy a valós életben az emberek „proaktívan alkalmazkodnak”, és „az alkalmazkodás nagymértékben enyhítheti a lehetséges hatásokat”. Ha figyelembe vesszük az alkalmazkodást is – mondták a szerzők –, akkor „a környezeti menekültek problémája szinte magától megszűnik”. Továbbá „a tengerszint nagymértékű emelkedésének legfőbb következménye az lesz, hogy nagyobb beruházást igényelnek a védelmi infrastruktúrák”, és „helytelen automatikusan azt feltételezni, hogy a tengerszint nagymértékű emelkedése a népességet globális léptékű áttelepülésre kényszerítené”. Reális feltételezések szerint 187 millióról 305 ezerre zuhan azoknak a száma, akik a szélsőségesen magas tengerszint-emelkedéskor áttelepülni kényszerülnek máshová. Az árvíz még a legrosszabb esetben is csak a szalagcímekben szereplő szám 0,002 százalékánál kevesebb személyt fog a lakóhelye elhagyására kényszeríteni.[62]

Az újságírók és mások újra és újra elkövetik ugyanezt a hibát, és ez óriási hatást gyakorol arra, hogy a közvélemény milyen fogalmat alkot az éghajlatváltozásról. David Wallace-Wells újságíró, a The Uninhabitable Earth (Lakhatatlan Föld) című, nagy visszhangot keltő könyvében kijelenti, hogy a tengerszint-emelkedés okozta part menti árvizek akkora kárt okoznak majd, amelynek összege 2100-ig évente legkevesebb 14 ezermilliárd dollárt tesz majd ki, de akár 100 ezermilliárd dollár fölé is emelkedhet. Ezt az elképzelést azután a klímaaktivisták számtalanszor megismételték. Kiderült azonban, hogy ezek az adatok akár a 2000-szeresére is felnagyíthatták a problémát.