Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Sue Dylen

A római szerető

„Tudom, nincsen véletlen, hogy meg van írva a sorsunk,

szóval Te és én a jó

időben, a legjobb helyen voltunk...

Összeért a pillantásunk, elkezdődött a végzet,

aztán testet öltött a meztelenség,

vagy csak álmodtam az egészet?

Szanaszét a franciaágy,

a ruhák lenn a földön,

ma éjjel tiéd lehet mindenem,

ha cserébe téged kaplak kölcsön.”

/Road: Nem elég/

epub ISBN 978-615-00-4800-0

mobi ISBN 978-615-00-4801-7

Felelős kiadó: Huszár Zsuzsa

Szerkesztő: Havadi Krisztina

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen részlete sem használható fel

és nem sokszorosítható a szerző előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

Ginának!

A könyv minden részlete, cselekménye és szereplője a képzelet szüleménye. Bármilyen egyezés a véletlen műve csupán.

Első fejezet

Fáradt vagyok. Érzem, hogy az agyam kezd atomjaira hullani. Nincs értelme tovább ténferegni az üzletben. Üres a fejem, nem jut eszembe semmi más az otthon felejtett bevásárlólistáról. Az csak ront a helyzeten, hogy Matthias folyamatosan csacsog, félpercenként bombáz a kérdéseivel. Gépiesen felelgetek, miközben azon gondolkozom, mit főzzek vacsorára. Amy a segítségemre van, felnőtt módjára, hatékonyan támogat a pakolásban. Mosolygok magamban: igazi nővé cseperedett, talán túlságosan is korán. Tökéletes az alakja, minden domborulata arra enged következtetni, hogy igazi bombázó lesz belőle. De miért is áltatom magam? Már most is az, minden pasi megfordul utána az utcán.

Miután felkerült a szalagra az utolsó áru is, felnézek, és a szomszéd sort bámulom tompán. A mellettünk levő pénztárnál három rosszarcú férfi áll; külföldieknek tűnnek, biztosan nem olaszok. Éppen Amyt mustrálgatják csorgó nyállal. Elfojtom a lelkem mélyéről feltörő undort. Anyaként és nőként is gyűlölöm ezt a fajta néma zaklatást, amelyet nap, mint nap lányok, asszonyok ezrei kénytelenek elviselni.

Bátran szembenézek velük, és a pillantásommal azt üvöltöm: Vegyétek le róla a mocskos szemeteket, arra sem vagytok méltók, hogy bámuljátok őt! Megvetésben gazdag véleményemet teljesen egyértelműen közvetíti az arcom és a testbeszédem. Mérgesen néznek vissza rám, de aztán inkább elkezdenek beszélgetni egymással. Rossz érzés fog el. Vészjósló, megmagyarázhatatlan szorongás lesz úrrá rajtam, amit fáradtságra fogok.

Mi következünk, így negatív gondolataimat gyorsan eltereli a fizetés és a pakolás unalmas napi rutinja. Hitelkártyám megint jelentős összeggel lett terhelve. Felsóhajtok, próbálok uralkodni magamon. Matthias vidáman ugrándozik mellettem kifelé az áruházból, alig várja, hogy a kocsiban végre felbonthassa a csokoládéját. Az autóhoz érve bepakolunk a csomagtartóba, gondosan különválogatva a mélyhűtött, a nehéz és a kosárba való ételeket. Megint összekapunk Amyvel valami semmiségen, mint mindig. Mit hova tegyünk, és miért nem jó úgy, ahogy éppen van. Ő szívesen szöszmötöl az ilyen apróságokkal, és persze nagyon szeret az én is felnőtt vagyok szerepben tetszelegni. Én viszont csak egyet szeretnék: végre hazaérni. Miután félőrült módjára végigkapkodtam a munkaidőmet, elviseltem az idióta főnököm folyamatos szurkálódását, még vár rám a délutáni műszak otthon. A mosás, főzés, takarítás öröme.

Bepakoltunk mindent, Matthias már az autóban majszolja a csokiját. Amy fordul is a bevásárlókocsival, és tolja vissza a helyére. Szétnézek én is, meg akarok bizonyosodni róla, hogy nem jön autó, és biztonságban jut el a bevásárlókocsi-tárolóig. Elszorul a torkom, még a lélegzetem is visszatartom, amikor a tároló mellett megpillantom a szomszéd pénztárnál látott bűnöző kinézetű férfiakat. Az egyik pont rám néz, a másik kettő vigyorogva legelteti a szemét az én kislányomon. A legalacsonyabb végül beszáll az autóba. Figyelem őket, és valamilyen megmagyarázhatatlan rettegés fog el. Nem veszem le a tekintetem róluk, a feszültség a köztünk levő legalább húszméternyi távolság ellenére szinte tapintható. Kattan a kocsi, inkább csak a perifériás látásommal követem Amyt, fókuszomban a férfiak vannak. Azon kapom magam, hogy gyökeret eresztett a lábam a betonba. Mi van velem? Miért veri a szívem saját ütemének kétszeresét? Aztán a következő pillanatban mindent megértek, és egyetlen szörnyűséges másodperc alatt a tudatom az életemmel együtt darabokra hullik. A két rosszarcú megragadja Amy karját és lábát. Mire egyáltalán felfogom, hogy mi történik, a kislányom már az autójukban van. A félelemtől földbegyökerezett lábam hirtelen lendül, engedelmeskedni kezd. Három lépést teszek a lányomat fogva tartó kocsi felé, de ők teljes gázzal kikanyarodnak a parkolóhelyről. Villámgyorsan elhúznak – mégis olyan érzésem van, mintha egy idegtépően lelassított film peregne előttem. Perceknek, óráknak tűnnek ezek a valójában csak értékes másodpercek.

Megfordulok. Fogalmam sincs, hogyan és mikor ültem be a kocsimba, de az adrenalin áldásos hatása segít kiszabadulni ebből a leblokkolt tudatállapotból. A slusszkulcsot próbálom betenni a helyére. Annyira remeg a kezem, hogy nem sikerül, amitől csak még idegesebb leszek. Hiszen tudom: EL KELL INDULNOM! Sikerül, padlógázzal állok ki a parkolóból, anélkül hogy szétnéznék.

– Matthias, csatold be magad nagyon erősen! Kapaszkodj! És kérlek, most ne kérdezz semmit. Anyának figyelnie kell! – indokolatlanul hangosan üvöltöm. Halálra van rémülve, egy pillanatra látom az arcát a tükörben.

Nem, most nem foglalkozhatom ezzel. Milyen autó volt? Úristen, milyen volt? Bordó, nagyon rozoga, ütött-kopott, régi autó. Talán össze volt törve. Úgy mondom fel magamban az ismertetőjeleit, mintha felelnék belőle. Mire kiszáguldok a parkolóból, két autóval is majdnem összeütközöm. Nem foglalkozom ezzel sem.

Istenem, Amy, könyörgök, könyörgök… – fogalmam sincs, kihez intézem a fohászomat.

Telefon, hol a telefonom? A táska, igen, a táskámban volt! A gondolataim olyanok, mintha nem is az enyémek lennének, skizofrén üzemmódba estem: két énem lett hirtelen. Az egyik próbál felülemelkedni a félelmen, a pánikon, és racionálisan gondolkodni. De van egy másik énem is, akit beszippantott az alagút, akinek minden kontrollját felülírta a rettegés.

Miután kikanyarodom a főútra – éppen egy busz elé, amelyik alig tud megállni, és a vezetője dühösen nyomja a dudát –, megpillantom az autót. Körülbelül négy kocsival előttem halad a forgalomban. Próbál a lehető legerőszakosabban előzni, kikerülni a délutáni csúcsban előtte cammogókat. Jaj, ne, könyörgök, ne ütközzenek senkivel, Amy…! A gázt nyomva a legjobb tudásom szerint kormányzok, miközben a mellettem lévő ülésen elhelyezett táskámból próbálom kikotorni a telefonomat.

A francba, ne! Felmennek az A90-es autópályára. Látom, amint a kocsi fékezés nélkül kanyarodik át az autópálya bekötőútjára. Nincs időm remegni, sírni, de még félni sem. Gondolatok százai cikáznak a fejemben egyszerre. Végre kitapintom a kezemmel a telefont! Miközben kikapom a táskámból, az indexelést és minden racionalitást elhagyva keményen balra rántom a kormányt. Két autóval is majdnem összeütközöm, de végül fent vagyok az autópályára vezető úton én is.

Hol van? Hova tűntek? Gyorsítok. Én magam sem tudom, honnan veszem a bátorságot ahhoz, hogy ilyen sebességgel száguldozzam, de végig sem akarom és tudom gondolni. Végre megpillantom a körforgalomba éppen befelé kanyarodó rozzant, bordó autót. Nem Róma felé indul el, és olyan hirtelen sorol ki, hogy a vezetője majdnem elveszti az uralmát a kocsi fölött. Mivel ez azt jelenti, hogy jó ideig nem tud majd más irányba menni, értékes másodperceket nyerek, hogy feloldjam a zárat telefonomon, és tárcsázzak. Kicsöng, miközben valósággal repülök kifelé a körforgalomból.

– Rendőrség, miben segíthetünk? – Nyugodt, de határozott férfihang szólal meg a vonal másik végén.

– A lányom… elrabolta a lányom három férfi, üldözöm őket autóval… Kérem, segítsenek! El fogom veszíteni őket! – teljesen összefüggéstelenül visítok a telefonba.

– Asszonyom, kérem, nyugodjon meg! Hol van most? – Szigorú és parancsoló minden szava.

– Az A90-es autópályára hajtok fel! – Nem tudom miért, de továbbra is ordítok.

– Milyen típusú gépjárműt üldöz, és biztos benne, hogy a lánya a járműben van?

– Viccel? – Szinte földöntúli a hangom. – Persze, hogy biztos! A szemem láttára tuszkolták bele. Nem tudom… nem tudom, milyen kocsi, bordó, régi, kopott és… talán törött, de abban nem vagyok biztos. Kérem, jöjjenek, most azonnal! – könyörgök a diszpécsernek, mert végre van valaki, akihez a fohászomat intézzem.

– Nem értem önt, asszonyom!

Észre sem vettem, de hirtelen olaszról németre váltottam, úgy látszik, pánikhelyzetben az ember ösztönösen az anyanyelvét használja.

– Nyugodjon meg, már elindultak a kollégáim. Kérem, ne tegye le a telefont! És semmivel se próbálkozzon, amíg oda nem ér a segítség! – hangja, ha lehet, még szigorúbban cseng, mint az elején.

Megnyomom a kihangosítást, és a műszerfalra dobom a telefont. Szükségem van mind a két kezemre, hogy uralni tudjam iszonyú sebességgel rohanó autómat. Mikor soroltam be az autópályára? Nem engedem az effajta gondolatokat eluralkodni az agyamban. Százhetvennel vágódok be a belső sávba. Egy pillanatra látom a rosszarcúakat, körülbelül kétszáz méterre előttem, éppen sávot váltanak. Dudálok, villogok, és lyukat fúrva a padlóba tövig nyomom a gázpedált. Kérlek, Öreglány, segíts nekem, könyörgök! – Most éppen az autómhoz imádkozom, „akivel” a 130 km/órás lélektani és közlekedési szabályokban foglalt határt még soha nem léptem át.

– Asszonyom, asszonyom! – A diszpécser hangja most inkább aggodalmasan cseng. – Hall engem?

– Igen! Hol vannak már? – Hangom a sírás, visítás és üvöltés hátborzongató egyvelege.

¬– Már úton vannak a kollégáim, több autó is elindult. Kérem, próbáljon megnyugodni. Perceken belül megérkezik a segítség. Látja még az autót? Hol vannak épp most?

Percek? Nem bírom ki még percekig!!! Hogy fogják megállítani az autót? Istenem, fel fognak borulni… Nem is tudatosul bennem, hogy nem mondom ki hangosan a szavakat, csak magamban mormogom. És azt sem fogom fel ép ésszel, hogy nemcsak ők ütközhetnek össze valakivel, vagy borulhatnak fel, hanem én is.

– Asszonyom! – Most a diszpécser is kiabál velem, mert nem válaszoltam neki.

– Itt vagyok. Kérem, siessenek, nem érem utol őket... Egyre távolodunk Rómától, nem tudom, hol vagyunk most – vallom be, majd elhallgatok.

Annyira ki van száradva a szám, hogy nyelni sem bírok. Fékeznem kell egy pillanatra, nem tud idejében lemenni előttem egy autó. Mikor végre megelőzöm, ott látom magam előtt a bordó csotrogányt! Uramisten! Most mit tegyek…? Követem… és aztán? Amy arca jelenik meg előttem. Visszatartom a sírást. Nem tudom, mi lesz, de nem adom fel, addig megyek, amíg újra velem nem lesz a lányom! Szemből, az autópálya másik oldalán villogó rendőrautók száguldanak el.

– Ne, ne ott menjetek, itt vagyunk! – kezdek el kiabálni önkéntelenül a kocsiban.

Valószínűleg a rosszarcú társaság is meglátta őket, mert kivágnak a szélső sávba, majd egy lehajtó felé veszik az irányt.

Francba, elveszítem őket! Jobbra kapom a kormányt, és vakmerő sávváltással török a lehajtó felé. Alig veszem le a lábam a gázról.

– Anya!

Matthias hangja tele van rettegéssel. Sír. Belehalok százszor az ő fájdalmába, és elemi erővel hasít belém a gondolat. Hogyan fogják mindezt kiheverni, vagy egyáltalán túlélni? Hányinger tör rám a lelkifurdalástól.

– Szívecske, tarts ki! Nemsokára vége, ígérem. – Persze hazudok. Fogalmam sincs, mikor lesz ennek vége, és hogyan. Abban sem vagyok biztos, hogy túléljük.

– Hol van Amy? – kérdezi. Az ősi, megingathatatlan bizalom, amit egy gyermek a szülei iránt érez, dolgozik az én édes kisfiamban, így már kicsit nyugodtabb a hangja. Ha anya megígérte, hogy mindjárt vége, akkor úgy is lesz!

– Velünk lesz nemsokára! Kapaszkodj, kicsim, és ne kérdezz most, kérlek!

A kijárat csak mosdókhoz és egy kisvendéglőhöz vezet, nem lehet lehajtani az autópályáról. Most mi lesz? Csapdába estek, és a rendőrök még mindig nem értek ide!

– Hol a francba vannak már? – kiabálok a diszpécsernek, de most már sokkal inkább a düh hallatszik ki a hangomból, mint a félelem.

Nem érkezik válasz. Biztos megszakadt a vonal. Abban a pillanatban akkorát fékez előttem a bordó tragacs, hogy kétszer is megfordul a tengelye körül, és kirepül a parkolóból egy füves területre. Amy! Belső szerveim, szívemmel az élen a torkomba ugranak fel. Teljes erőmmel megnyomom a féket, de még az ABS hatása is kevés ahhoz, hogy megfogja azonnal az autómat.

– Feküdj le a padlóra, Matthias, és amíg érted nem jövök, maradj ott! Kérlek, segíts nekem!

– Anya... – A hangja most újra csordultig van félelemmel, és én újra meg újra belehalok.

Soha, sehol egyetlen gyermeknek se szabadna félnie! Az ő tisztaságukkal és őszinte szeretetükkel semmi sem ér fel a földön.

– Csináld! Most! – utasítom keményen és határozottan, feltoluló érzéseim ellenére.

Csak remélni tudom, hogy nem töröm őt össze még jobban. Mivel nem szokott ilyennek látni, pontosan tudja, hogy most segítenie kell nekem.

Kipattanok az autóból, és rohanok a lányomat fogva tartók felé. Két férfi már kimászott a kocsijukból, de a harmadikat nem látom. Az egyik hirtelen fegyvert fog rám. Egy pillanatra megtorpanok, a szívem megint ki akar ugrani a torkomon keresztül. Amy mellől kiszökken a hátsó ülésről a harmadik férfi is, és miután vet egy pillantást rám, majd a társaira, elszalad. Vissza se néz, az autópályát védő kerítés felé veszi az irányt, és inaszakadtából fut. Valamit utánakiabál az egyik társa, de nem jut el a tudatomig, hogy mit mond. Minden idegszálammal arra összpontosítok, hogy a lányom már egyedül ül a kocsiban. Ez megnyugtat kicsit. Viszont tehetetlennek érzem magam. Oda szeretnék futni hozzá, de a pisztollyal még mindig farkasszemet kell néznem. Nem tudom, mit tegyek, ez életem eddigi legkegyetlenebb leckéje. Az nem is érdekelne, ha engem lelőnek, de a gyerekeket ne bántsák! Csakis arra tudok gondolni, hogy mi lehet Amyvel az autóban?

Egyszer csak közelebbről hallom a szirénák hangját. Egyre közelebbről. Ugyanakkor megpillantom a lányomat is, aki a kocsi ajtaján próbál kimászni, de beszorult. Elfogy a türelmem, már képtelen vagyok józanul mérlegelni. A lányom látványa mindent felülír egy szemvillanás alatt, nem érdekel már a rám szegezett pisztoly sem. Nem hallok semmit, mintha teljes csönd lenne körülöttem, végképp elveszítem a kapcsolatot a valósággal. Elindulok Amy felé, magam mögött hagyom a megszűnni tűnő világot. Futok, vagy csak sétálok? Képtelen vagyok megállapítani. Nekimegyek valaminek, erős ütést érzek a bal karomon, amitől hátravágódom. Amynek végül sikerült kiszállnia, és elindul felém, a zokogástól egészen eltorzult a gyönyörű arca. Felugrok, végre itt van velem! Rám borul, és én csak tartom őt a karomban, szorosan, mint annyiszor az elmúlt tizennégy évben. Nem számít semmi sem azon kívül, hogy a lányom él, én átölelem, és együtt zokoghatunk.

***

Ő kapja fel a fejét a vállamról, és néz jobbra, aztán én is követem a tekintetét. Fekete ruhás férfiak terítik le a két rosszarcú fickót. Aki fegyvert fogott rám, már a motorháztetőn fekszik, és ketten szorítják le, miközben bilincset pattintanak a csuklójára. Hirtelen minden felgyorsul, a hallásom és a tudatom is újra engedelmeskedni kezd, lassan visszatérek a valóságba. Ordibálás, sziréna, pattogó parancsok vesznek körül minket. Ekkor egy hatalmas férfi ragad meg engem, egy mentős pedig Amyt hámozza le rólam.

– Hölgyem, jól van? – A fekete ruhába öltözött férfi körülbelül harmadjára teszi fel ezt a kérdést, mire eljut a tudatomig.

Nem látja, hogy élek, a lábamon állok? Amúgy meg nyilván ezer idegösszeomlást kaptam az elmúlt... nem tudom, mennyi idő telt el… Órák, vagy percek? Az sem tűnik fel, hogy ezeket csak gondolom, de nem mondom ki hangosan. A tudatom elengedett, felmondta a szolgálatot az átélt borzalmak miatt. Aztán egy mentőorvos is mellettem terem. Megfogja a karomat, ami valamiért nagyon fáj.

– Csak súrolta a golyó, nem ment bele, viszont erősen vérzik, el kell állítanunk. – Nagyon komolyan és fontoskodón hangzanak az orvos szavai.

Tessék? Hirtelen forogni kezd velem a világ, nem is értem, miről beszélnek. Lenézek a bal karomra, és akkor látom, hogy az élénk színű friss vérnek köszönhetően a blúzom, a nadrágom és még a cipőm is piros. Ránézek Amyre, egy rendőrnő és egy ápoló támogatja két oldalról. Megnyugtató szavakat mondanak neki, a zokogása kicsit alább is hagyott. Matthias! Milyen anya vagyok, hogy elfeledkeztem róla? Ki akarom tépni a jobb karom a fekete ruhás rendőr óvó támogatásából, de sokkal határozottabban fog annál, mintsem hogy ez ilyen egyszerű lenne. Valahogy mégis megfordulok, és az autóm felé pillantok. Matthias egy egyenruhás segítségével éppen kiszökken a kocsimból. Most látom csak, mekkora a felfordulás. Két mentő és számtalan autó veszi körül az én autóm. Fekete ruhás és egyenruhát viselő rendőrök zsizsegnek mindenütt, akár a hangyák a hangyabolyban, olykor felhangzik egy-egy erősebb férfihang is, amint parancsokat osztogat. Matthias észrevesz, és azonnal szaladni kezd felém, nem tudom megállapítani, hogy sír-e, vagy nevet. Kiszabadulok támogatóm védelméből, és mire lehajolok, már csapódik is széttárt karjaim közé a kisfiam. Amy is ott terem zokogva; éles fájdalmat érzek az egész bal oldalamban, de nem bánom.

Szürreális az egész, mintha egy ócska krimit bámulnék kívülállóként, amiben mi lettünk a főszereplők. Lassan eljut a tudatomig, hogy élek, élünk! Tapogatom a gyerekeimet, ellenőrizni szeretném, hogy tényleg semmi bajuk. Nézem ijedt, valamelyest már mégis megkönnyebbült arcukat – mindketten gyönyörűek, és életben vannak! Megnyugtató szavakat mormolok összefüggéstelenül, értelmetlen szóösszetételek csupán.

– Hölgyem, el kell látnunk a sebét! – fontoskodik újfent az orvos. Nem szimpatikus, legszívesebben elküldeném a francba.

– Jöjjön velem! – mondja szelíden a fekete ruhás rendőr, és mivel nem engedem el a gyerekeket, folytatja. – A gyerekeket is megvizsgálják, ne féljen, jó kezekben vannak.

Annyira nyugodt és bizalomgerjesztő a hangja, hogy némi engedményre kész vagyok, a gyerekekkel összebújva elindulok a mentő felé. A kedves rendőr már nemcsak engem támogat, hanem a hármunkból összenőtt egész kupacot. Egy rendőrnő és az orvos jön mellettünk.

A mentő mellett nagyon hatékonyan és meggyőzően szedik szét görcsösen egymásba font karjainkat.

– Mi történt a kocsiban? – kérdem a lányomat. – Hozzád értek?

– Nem – feleli két szipogás között. – Egyfolytában csak veszekedtek, hogy merre menjenek.

Hatalmas kő esik le a szívemről. Nagyon nehéz elengedni a gyerekeimet magam mellől, de nem hagynak nekem más választást. Felsegítenek a rohamkocsi belsejébe, alig tudok az ágyra felfeküdni, mert testem minden porcikája remeg. Úgy nézhetek ki, mint akibe éppen áramot vezetnek. Nem értek semmit abból, amit az orvos gyors, pattogó szavakkal az ápolóval beszél, miközben különböző csomagokat bontogatnak ki, és a sebet törölik, vizsgálják. Egyre erősebben érzem a fájdalmat, ahogy az adrenalin szökik ki a testemből. Elfordítom a fejem, és látom, hogy a kedves, fekete ruhás rendőr aggódva figyel a mentő ajtaján befelé.

– A gyerekek... – nyögöm ki halkan, ennyi telik most csak tőlem.

– Megnézem őket, aztán visszajövök – válaszolja. Látom nagy, barna szemében a megértést, és már ott sincs.

Érzem a tű szúrását a vénámnál, ezért oldalra biccentem a fejem. Még pont látom, ahogy egy nagyon gyakorlott, összehangolt mozdulattal bekötik az infúziót. Le kellett hozzá szorítaniuk a csuklóm, mert még mindig remegek, mint a nyárfalevél. Azt is csak most veszem észre, hogy vacognak a fogaim. Úgy koccannak össze ütemesen, mintha mínusz húsz fokban feküdnék itt. A sokk hatása szép lassan átfordul bennem. Eddig védett, és erőt adott nekem, nem hagyta elhatalmasodni rajtam a félelmet és a fájdalmat. De most minden egyszerre tör rám, amitől eddig óvott a saját testem és elmém.

Visszaért a kedves rendőr, de először nem rám néz, hanem az orvosra.

– Készen áll? – kérdi tőle, mire a doktor biccent egyet ugyanazzal a határozottsággal, mint ahogy eddig viselkedett.

– Signora! – fordul hozzám. – A gyerekek nagyon jól vannak, a lánya enyhe nyugtatót kapott, de fizikálisan semmi bajuk. El kell indulniuk a kórházba, ahol el tudják látni az Ön sebét is. Őket egy másik autó viszi, de ne aggódjon, vigyáznak rájuk!

– A férjem... – próbálok értelmes felnőtthöz illő mondatokat mondani, de a remegés és a fájdalom már átvette az irányítást fölöttem, ömlik a könnyem, mint egy túláradt patak.

– Értesítjük, és a kórházba küldjük, rendben?

Bólintok, és nagyon hálás vagyok, hogy megérti, mit szeretnék, noha a kommunikációs képességeim nullára csökkentek. Azon gondolkozom, honnan tudják, ki a férjem, és ki vagyok én, egyáltalán hol a táskám és a telefonom?

Ráz a zokogás, már nem kell tartanom magam, beszív magába a kétségbeesés fekete alagútja. Az együttérző rendőr megszorítja a kezem, majd kiszáll a mentőből. Kattan az ajtó, éles sziréna csendül fel, és elindulunk. Tompán cikáznak a gondolatok a fejemben, egyre összefüggéstelenebbek, mintha részeg lennék. Végigfut bennem a felismerés, hogy én is biztos kaptam valami gyógyszert, amitől ennyire suta lettem. Látom az orvost, aki ollót vesz elő, és belevág, az amúgy is megtépázott kedvenc bőrdzsekim ujjába.

Folyamatosan a gyerekekért aggódom, amitől csak még jobban zokognom kell. Biztos félnek, és hiányolnak engem, mi lehet velük? Megint fohászkodom valakihez, hogy érjen már véget ez a rémálom. Nehéznek érzem a szemhéjam, néha lehunyom pihentetni.

– Ezt érzi, asszonyom? – Kinyitom a szemem, és a doktor felé fordulok.

A kézfejem és az alkarom bökdösi gyengéden. Bólintok.

– Rendben. Nem okozott nagy kárt a golyó. Most felteszek pár kérdést. Tudja, milyen a vércsoportja?

– 0 pozitív – válaszolok, de én is alig hallom a hangom.

Bólint, és jegyzetel egy papírra.

– Van valamilyen ismert gyógyszerérzékenysége?

Megrázom a fejemet, hogy nincsen.

– Szed rendszeresen valamilyen gyógyszert? Ismert krónikus betegség? – záporoznak tovább a rutinkérdések felém, én pedig fejrázással adok nemleges választ rájuk.

Aztán hirtelen megáll a mentőautó. Kinyitják, és két zöld színbe öltözött ember ácsorog az ajtóban.

Ettől a perctől fogva már csak kába résztvevője vagyok annak, hogyan adnak át a mentősök a baleseti sebészet ügyeletének. Papírmunka, kérdések, vizsgálatok. Mindenki nagyon profin végzi a munkáját, miközben a könnyeim csak folynak, és a gyerekeim körül forognak a gondolataim. Kába vagyok, elkeseredett – és rettegek, annak ellenére, hogy már biztonságban vagyunk mind a hárman.

Megint rengeteg kérdés, vizsgálatok, míg végül megpillantom a függöny mögött a kedves rendőrt. Megkönnyebbülést érzek, mintha ismerném őt. Szemébe nézek, és gondolatban sorolom neki a kérdéseimet a családomról, hátha megérti valami csoda folytán, noha ez igazi mentalista mutatvány lenne. De a mai nap után már hiszek a csodákban.

– Jól vannak a gyerekek, velük együtt jöttem be a kórházba. Megnyugodtak, és egyfolytában ön felől érdeklődnek – mosolyodik el.

Próbálok én is mosolyogni hálásan, hiszen megint választ adott a bennem bujkáló, kimondatlan kérdésekre. Ám azt hiszem, csak egy torz vigyorra telik tőlem, mint akinek botox bénította meg az arcizmait.

Hirtelen megrándul az ágy, és megint elindulnak velem valahová.

– Átvisszük önt egy steril helyre, össze kell varrnom a sebét. Egy picit aludni fog, de ez csak amolyan felületes altatás lesz – magyarázza az ügyeletes sebész fölém hajolva. Mikor kiérünk a folyosóra, megpillantom a férjemet. Hála Istennek, végre itt van! Halálosan sápadt, és rémült az arca. Amint észrevesz, három lépéssel mellettem terem. Megint sírnom kell a megkönnyebbüléstől, pedig már kezdtek elfogyni a könnyeim.

– Hogy vagy…? Mi történt...?

Neki is legalább olyan összefüggéstelenek a szavai, mint az én gondolataim, ijedtnek és összetörtnek tűnik. A gyerekek is odaérnek a hordágyhoz. Bár még mindig zavarodottság ül az arcukon, már sokkal jobb színben vannak.

– A feleségének össze kell varrni a sebét. Nem fogjuk mélyen elaltatni, de a gyógyszerek és az érzéstelenítők miatt ma már javarészt aludni fog, szóval menjenek haza és pihenjenek. Reggel már jobban lesz, és tudnak vele beszélni – veszi át a szót az orvos. Ő legalább tud egész mondatokban kommunikálni.

– Vigyázz a gyerekekre! – nyögöm ki halkan.

– Értünk már ne aggódj, próbálj meg pihenni kicsit! – mondja a férjem, és megcsókol. Benne van minden félelme és szeretete a csókjában, erősen rászorítja száját az ajkaimra. Matthiast fel kell emelnie, mert feltétlenül akar puszit adni, de nem ér el a hordágyon. Amy is elköszön, látom rajta, hogy kába. Életében először találkozott a szervezete nyugtatóval, szerintem teljesen ki fogja ütni.

Újra meglódul velem az ágy, a családom integet, mindenki szemében félelmet és fáradságot látok. Visszaintek, és utat engedek a könnyeimnek, amikor már nem láthatnak.

Betolnak egy zöld csempével kirakott helyiségbe, ahol egy maszkos hölgy vár minket. Bemutatkozik, mond még valamit az érzéstelenítésről, meg a gyógyszerekről, de nem is figyelek oda. Alig látok a könnyeimtől, és nem érdekel, mit fognak csinálni, csak legyünk végre túl mindenen. Két fecskendőnyi gyógyszert belenyom a branülbe, és két szipogás között hívogatni kezd valami ismeretlen mélység, ahol nyugalom vár rám, érzem.

***

Suttogást hallok, de nem akarom kinyitni a szemem. Nagyon álmos vagyok, aludni akarok még. Csábító az édes tudatlanság állapota, ezért boldogan adom át magam ennek a sötétségnek. A gyerekek még biztos alszanak, mert nem hallok vitát, és a tévé sem megy.

Amikor újra kinyitom a szemem, már világos van. Beletelik pár másodpercbe, míg felfogom, hogy egy kórházi szobában vagyok, és még egy kis idő kell a tegnapi rémálom felidézéséhez. Akkor viszont egyetlen szemvillanás alatt éber leszek, a gondolatok szélsebesen süvítve kelnek életre a fejemben. Szétnézek a szobában, keresem a táskámat, hátha valami csoda folytán idekerült a telefonommal együtt. Nincs szerencsém, a kórházi felszerelésen és pár bútoron kívül teljesen üres a kórterem. Egyedül vagyok. Még mindig infúzió csöpög a karomba, fel kellene kelnem valahogy. Keresni valakit, aki tudhatja, hol van a cuccom, vagy ad egy telefont, hogy felhívhassam a férjem. Tudni akarom, hogy vannak a gyerekeim, most rögtön! Kezd rajtam eluralkodni a pánik és az idegesség.

Kinyílik az ajtó, és egy középkorú férfi, valamint egy fiatalabb nő lép be a szobába.

– Buongiorno, signora Hill! Alberto Lucci felügyelő vagyok, jobban van? Feltehetünk önnek néhány kérdést? – kérdezi udvariasan.

– Igen – köszörülöm a torkom.

Nagyon szomjas vagyok, teljesen ki van száradva a szám. A személyes adataimmal kezdenek, majd Lucci felügyelő megkér, hogy mondjak el mindent, amire csak emlékszem. A hölgy körmöl minden szót, amit mondok, de a köszönésen kívül egyszer sem szólal meg.

– A három férfit először a kasszáknál láttam meg, utána csak akkor, amikor bepakoltunk az autóba és... – próbálom részletesen elmesélni, mi történt.

Újra remegni kezd a gyomrom, és vacogok. Körülbelül a mondandóm felénél leteszi a tollat a nő, kimegy a szobából, és egy pohár vízzel tér vissza. Szerintem ők is látják, milyen szánalmasan próbálok erősnek tűnni. Amikor végre úgy érzem, hogy mindent elmondtam, záporozni kezdenek a kérdések. Ezer és ezer kérdést tesznek fel, számomra érdektelennek tűnő apróságokról. A felére nem is emlékszem, ezért érdemi választ sem tudok adni. Mire végzünk, úgy érzem magam, mint egy kifacsart citrom. Néha olybá tűnt, nem is az áldozat vagyok, hanem a gyanúsított. Végre felállnak mindketten.

– Remélem, hamar meggyógyul a karja – udvariaskodik a felügyelő, és kezet nyújt.

Erőt veszek magamon, és mosolyogva köszönök el tőlük. Már az ajtónál vannak, amikor eszembe jut egy kérdés.

– Mindhármat elkapták?

– Nem, az egyik elmenekült. Mikor megérkeztek a kollégák, nem tudták, hogy hárman voltak. Ez számunkra csak később lett világos, és jókora előnyre tett szert akkorra – hirtelen elhallgat.

Nekem pedig a gyomrom felugrik a torkomba, és keserű lesz amúgy is száraz szám.

– Ne aggódjon, jó időre rács mögé fognak kerülni, hála az Ön segítségének. Öregemberként fognak kijönni a börtönből – próbál biztatni a férfi.

Sután bólintok, de érzem, hogy engem most ez nem vigasztal. A gyerekeim sosem fogják elfelejteni, ami velük történt, és én sem.

– Arrivederci, signora Hill!

– Arrivederci! – suttogom a bezáródó ajtót bámulva.

Egy perc sem telik el, és újra nyílik az ajtó. Egy orvos lép be, nyomában a nővérkével.

– Jó reggelt! Látom, jobban van. Szeretném megnézni a sebét, és elvégezni még néhány rutin vizsgálatot – mosolyog kedvesen.

– Hogy érzi magát? – kérdezi a doktor, miközben a nővér vérnyomásmérőt köt a jobb karomra.

– Jól, köszönöm. Kicsit még kába vagyok.

– Ez még a gyógyszerek hatása. Pár órán belül el fog múlni. Akkor valószínűleg a fájdalom is erősödni fog, de majd írok fel gyógyszert – mire a mondat végére ér, fürge ujjaival már ki is szabadította sebemet a kötésből.

Lenézek rá, elég csúnya. Piros és dagadt, és több öltésből álló varrat éktelenkedik rajta. Rám tör a hányinger, ezért elfordítom a fejem.

– A fertőzések megelőzése miatt kapott antibiotikumot, ezt a kúrát otthon is folytatnia kell még öt napig. A seb nem túl mély, a golyó nem roncsolt csontot. Marad majd némi heg a karján, de összességében nagyon szerencsésen megúszta ezt a lövést. A vérnyomása kicsit alacsony, de a pulzusa stabil. Azt gondolom, miután elvégeztük a papírmunkát, haza is mehet.

– Köszönöm. – Megkönnyebbülök kicsit, nagyon nem szeretem a kórházakat. Életemben eddig csak a gyerekek születésekor vendégeskedtem kórházban.

Váratlanul Matthias fut be a kórterembe, aztán követi őt Amy és a férjem is. A fiamat legkevésbé sem érdekli az orvos és a nővér jelenléte. Nagy lendülettel ugrik a nyakamba, és hatalmas puszival üdvözöl. Végre megint mosolyogni látom, nyoma sincs rajta a tegnapi rémületnek. Megint meglep, mint már annyiszor, mióta anya vagyok, hogy a gyerekek milyen hihetetlenül erősek, és milyen gyorsan regenerálódnak. Amy még kicsit sápadt, és aggodalmat látok a szemében, de ő is sokat javult tegnap óta. Amikor fölém hajol, megölelem a nyakát, és el kell fojtanom a sírást. Kegyetlen módon tudatosul bennem, milyen kevés választott el attól, hogy elveszítsem őt. Próbálok erős maradni, és visszanyelem a könnyeimet. Közben a férjem vált pár szót az orvossal, aki el is köszön, és kimegy a nővérrel együtt.

– Hogy vagy? – kérdezi aggódva, miközben csókot nyom a számra.

– Jól – próbálok biztatóan mosolyogni, mert nagyon meggyötört és sápadt az arca.

– Azt mondta a doki, hogy haza is vihetünk, ha elkészült a papírmunkával.

– Igen, nekem is mondta – válaszolom, de közben mosolyognom kell, mert Matthias indiánüvöltéssel fejezi ki örömét a hír hallatán.

– Hogy vagy, kicsim? – fordulok Amy felé aggódva.

– Megvagyok – feleli szűkszavúan.

Ott feszül a levegőben a sok ki nem mondott kérdés, aggodalom és sírás, de most valahogy senki nem akarja felszínre hozni.

– Nagyon szomjas vagyok, hoznátok nekem valamit inni?

Amy és Paul elindulnak vízért, addig Matthiasból csak úgy ömlik a szó. Megtudom, hogy tegnap rendőrautóban utazott hazáig. És hogy Amyvel együtt apával aludtak a franciaágyunkon, de elfértek mindhárman... csak csacsog, csacsog egyfolytában. Én pedig némán hálás vagyok Paulnak azért, amit a gyerekekért tett.

Visszaérnek, találtak egy automatát a folyosón. Mohón iszom a hűvös, szénsavmentes vizet, ilyen jól talán még sosem esett az, hogy ihatok.

– Nem tudom, hol van a ruhám, miben fogok hazamenni?

Mivel most csak egy kórházi hálóinget és bugyit viselek, elfog a kétség.

– Hazavittem tegnap, hoztunk tisztát. Minden csupa vér volt, a bőrdzsekidnek meg annyi, ki kellett dobni – mondja Paul.

Felülök, kicsit fáj a karom, de ki lehet bírni. Viszont elég gyenge vagyok, és szédülök is egy kicsit. Várok, mielőtt lerakom a lábaimat az ágyról, és a táskába túrok melltartó és póló után kutatva. Paul segít felöltözni. Mire készen vagyok, el is fáradok, mintha végigdolgoztam volna egy egész napot. Basszus, a munka...

– Szóltál az irodában, hogy nem megyek dolgozni?

– Igen, mondtam nekik, hogy pár napig ne számítsanak rád – mondja pici gúnnyal Paul.

Az orvos visszaér, és papírokat tart a kezében.

– Itt vannak a receptek és a zárójelentése. Elég sok vért vesztett. Illetve az átélt trauma, meg a víz- és ételhiány miatt most gyenge lesz. Próbáljon vasban gazdag ételeket enni, és szedhet vitamint is. A vérnyomása valószínűleg egy-két napon belül helyre fog állni, ha eddig is kávézott, nyugodtan ihat naponta maximum kettőt. Egy hét múlva szeretném kiszedni a varratokat, ha addig nincs semmi probléma, akkor találkozunk. Láz, erős fájdalom vagy bármilyen más panasz esetén jöjjön vissza feltétlenül.

– Mindent nagyon köszönök, Doktor úr! – Hálásan szorítok vele kezet, ahogy a férjem is.

– Minden jót, és vigyázzon magára! – válaszol mosolyogva.

***

Az épület bejárata előtt filmbe illő jelenet és cirkusz vár minket. Fotósok, újságírók és tévériporterek hada ront ránk, úgy rajzanak, mint a méhek. A kórház biztonsági embere és két rendőr kísér minket az autóig. A kabátunkkal takarjuk el az arcunkat és a fejünket. Pánik és félelem uralkodik el rajtam, borzasztó ez a kiszolgáltatottságérzés. Beszállunk Paul kocsijába, és némán tesszük meg az utat hazafelé; mindannyian a hatása alatt vagyunk a történteknek. Végig azon jár az eszem, hogy a celebek miként tudják ezt nap mint nap elviselni. Nekem nem tudnának annyit fizetni, hogy egyetlen napot is effajta figyelem középpontjában éljek.

Hazaérve valamelyest megnyugszom, körülvesz az otthon biztonsága. Viszont nagyon kifárasztott az út, annak ellenére, hogy csupán negyven percig tartott.

Bemegyek a fürdőszobába, és ellenállhatatlan vágyat érzek, hogy fürödjek. Le kell mosnom magamról az elmúlt nap szenvedését, fájdalmát és porát. Óvatosan levetkőzöm, a karomon alig tudom áthúzni a pólót, éles fájdalom hasít belé, amikor felemelem. Hallom a nappali felől, ahogy Matthias és Amy a gumicukron vitatkoznak. Ez jó jel, kezd minden visszatérni a megszokott mederbe. Sose gondoltam volna, hogy egyszer boldoggá tesz, ha veszekedni hallom őket.

Beülök egy kád finom, meleg vízbe, közben vigyázok rá, hogy a sebemet ne érje el. Hátrahajtom a fejem, és hagyom, hogy a hajamat is átitassa a víz. Becsukom a szemem. Bármennyire küzdök is ellene, úgy rohannak meg a tegnapi emlékképek, mintha felgyorsított filmkockákban vetítenék nekem életem legborzalmasabb délutánjának minden pillanatát. Gombócot érzek a torkomban, nem küzdök tovább a zokogás ellen. Végre ki akarom sírni magamból a feszültséget. Gyerekkorom óta nagyon nehezen tudom magam átadni ennek az érzésnek, most épp itt az ideje. Nyílik az ajtó, gyorsan elfordulok; nem akarom, hogy a gyerekek ilyen állapotban lássanak. A férjem fogja meg a vállam, ijedten nézek hátra.

– Ne sírj, Matilda, már túl vagytok rajta, elfelejthetitek az egészet! – mondja, és sután megsimogat.

Mindig utálta, amikor sírok, nem tud mit kezdeni vele, noha nagyon ritkán látott ilyen állapotban. Elfelejthetjük az egészet? Na, ez az, ami soha nem fog megtörténni. A legrosszabb rémálmom vált valóra azzal, hogy láttam Amy elrablását. De rábólintok, most nincs kedvem megvitatni a dolgot. Kicsit haragszom rá, nem tudom azonban megmagyarázni, hogy miért. Hiszen nem tett semmit, sőt próbál segíteni nekünk a maga módján. Talán azért haragszom, mert nem volt ott, és nem védett meg minket? Ha ez így is van, csak valami tudatalatti érzés lehet. Hiszen nem lehet ott mindig mellettem. Természetesen nem mondom meg neki, hogy mit érzek és gondolok, mert képtelen vagyok rá. Nevetséges, hogy pont a férjemmel nem tudok az érzéseimről és a gondolataimról beszélni, de sajnos így van.

– Megmossam a hátad? – kérdezi.

Tudom, hogy próbálkozik. Elfordulok, és a kezébe adom a szivacsot. Engedem neki. Akarom, hogy úgy érezze, tett valamit értem. Valójában azt szeretném, hogy átöleljen, és addig sírhassak, amíg el nem fogy a könnyem, de ez nem az ő műfaja, és ezt tiszteletben kell tartanom. Óvatosan, a sebemre vigyázva megmossa a hátamat és a nyakamat, gondosan le is öblíti; figyelmes és kedves.

– Rendelek pizzát ebédre, jó lesz? – kérdi, miközben visszaadja a szivacsot.

– Igen, bár nem vagyok nagyon éhes – válaszolom.

És akkor még visszafogottan is fogalmaztam, mert az igazság az, hogy a gyomrom egy ököl nagyságú görcs, amelybe most nehéz lenne ételt beletuszkolni.

– Valamit muszáj enned, majd a kedvencedet rendelem – mondja, és eltűnik az ajtó mögött.

Megmosom még gyorsan a hajam, teszek rá egy kis balzsamot, amit nem kell leöblítenem róla. Elzárom a vizet, kilépek a kádból, megtörölközöm, és nekilátok fogat mosni. Mire végzek, Matthias ront be a fürdőszobába megkérdezni, hogy nézheti-e a mesecsatornát.

– Igen, de csak addig, míg megjön a pizza – mosolygok rá. Annyira jó, hogy itt vannak épségben! Már a puszta látványuk felmelegíti a szívem. Még sokkal jobban szeretem őket, mint eddig, ha ez egyáltalán lehetséges.

Második fejezet

Idegesen indítom be az autót, nem tudom, mennyire jó ötlet egyedül, ráadásul kocsival menni vásárolni és varratszedésre. Paul ma már bement dolgozni. Az elmúlt négy napban nagyon lemaradtak a kollégái nélküle. Ezért biztattam, hogy menjen nyugodtan, semmi szükségem dadára. Engem ápolt napok óta, illetve rohangált a kocsimért, a táskámért és patikába. Az orvos utasítása szerint két hétig nem dolgozhatok. Még sosem hiányoztam a munkából ilyen hosszú ideig. Teljesen biztos, hogy a főnököm agyvérzést fog kapni, amikor elolvassa az e-mailemet.

A gyerekek is iskolába akartak menni, nekik is bőven elég volt az unalmas, otthon eltöltött napokból, így egyedül maradtam.

Kikanyarodom a kocsibeállóból, és a rutin győzedelmeskedik a félelmem felett. Megy ez nekünk! – társalgok magamban a kocsimmal ismét. Bebizonyította, hogy nagy bajban is számíthatok rá. Tud ő még száguldozni, ha kell. Idétlen módon hálát és szeretetet érzek iránta, amiért segített nekem Amy visszaszerzésében.

A rablás óta eltelt napokon morfondírozom, miközben Róma belvárosa felé veszem az irányt. Amikor bekapcsoltam a telefonomat, legalább kétszáz SMS, e-mail, Facebook-üzenet várt. Azon tépelődtem, honnan tudják az emberek, hogy mi történt velünk. Aztán megláttam a megosztott híreket, kommenteket, és rádöbbentem, mekkora nyilvánosságot kapott az egész nyomorult esetünk. Hála istennek nevek és kivehető fotók nélkül. De azért a barátaink, rokonaink és ismerőseink között futótűzként terjedt a hír. Aztán elkezdődött a zaklatások sora. Lövésem sincs, honnan szerzi meg a média a telefonszámom, címem, e-mail címem. Tulajdonképpen mindegy is, mert miután beszéltünk a szüleinkkel és a közeli barátainkkal, kikapcsoltuk a telefonokat. Így telt el újabb két nap. Ki sem mozdultunk otthonról, a gyerekekkel játszottunk, és filmeket néztünk egész nap. Vagyis inkább Matthiasszal, mert Amy már szeret elvonulni a szobájába, és a barátaival a chaten lógni. Próbáltunk vele minél többet beszélni a történtekről, kétszer is őszintén megnyílt, és együtt sírtunk, közelebb kerülve ezzel a feldolgozáshoz és az elengedéshez. Most szigorúan minden apró jelre figyelek vele kapcsolatban, és elhatároztam, hogy ha szükséges, szakember segítségét is igénybe vesszük. Szeretném, hogy a lehető legkisebb lelki sérüléssel vészelje át ezt az egészet. Hiszen már így is vesztett egy nagy adagot veleszületett ősi bizalmából. Túl kellett esnünk a haragon, a Miért történt ez éppen velünk? gondolatokon. És el kellett jutnunk a háláig, hogy tulajdonképpen nagyon is olcsón megúsztuk a történteket, lehetett volna sokkal rosszabb is. Háborgó lelkünk kicsit megnyugodott, bár Amyben még mindig fortyog némi harag, ami gondolom, teljesen normális ilyen esetekben.

Most pedig vissza kell térni a valóságba, és visszazökkenni a hétköznapokba. Erősek vagyunk, túl leszünk rajta, így lesz! – trenírozom saját magam is a pozitív hozzáállásra.

Leparkolok a lakásunkhoz közeli üzletháznál, nagy nehezen találok egy szabad helyet. Mióta itt élek, a parkolást olyan művészi szinten kellett elsajátítanom, hogy a pici és amúgy is nagyon kevés parkolóhely bármelyikére be tudjam navigálni a kocsimat. Párszor meg is húztam az Öreglányt, az elsőnél teljesen kétségbe estem, de ez itt, Rómában mondhatni mindennapos, úgyhogy ügyet sem csinálnak belőle. Ép autót szinte nem is látni.

Többek között ezt is megtanultam az itáliai fővárosról, amióta ideköltöztünk. Amikor Paulnak egy több éven át tartó régészeti és kutatómunkát ajánlottak fel, tudtam, hogy vele kell tartanunk. Ez élete nagy lehetősége, régészként mindig is erről álmodott. Részemről sem volt igazi áldozat, mert imádom ezt a várost; kizárólag a gyerekek beilleszkedésétől féltem. Német magániskolába járnak, Matthias helyzete annyival volt egyszerűbb, hogy ő még ovis volt, amikor Rómába költöztünk. Mire iskolába ment, már egész jól beszélt olaszul. Manapság németül is olasz módon hadar, és a barátaitól eltanulta a nagyon jellemző, színpadias gesztikulációkat is. Ami legfőképp azért vicces, mert tejfelszőke hajával és hatalmas kék szemeivel le se tagadhatná svájci német származását.

Amynek nehezebb volt, fél éven át minden héten megkaptuk tőle, hogy tönkretettük az életét. Ám idővel megtanulta a nyelvet ő is, és ma már élvezi az itáliai életérzést, amely annyira más, mint nálunk, Svájcban volt. Ma már boldog gimnazista. Sok barátnője van, és azt hiszem, nagyon szeret itt élni. Kizárólag olasz egyetemekben gondolkodik, annak ellenére, hogy van még pár éve addig. Szóval teljesen berendezkedtünk itt, Rómában.

Amikor Matthias iskolába ment, elkezdtem én is dolgozni. Találtam részmunkaidős állást egy amerikai reklámügynökségnél. Élvezem a munkám, annak ellenére, hogy otthon sokkal magasabb pozícióban dolgoztam, és kétszer ennyit kerestem. A nehézségek és a lemondások ellenére szeretem ezt a nyüzsgő, szenvedélyes fővárost. Rómában sétálni minden alkalommal olyan, mintha egy különleges időutazáson vennénk részt. Bármerre visz az utunk, mindenhol felbukkan egy-egy gyönyörű emlék, amely egy virágzó birodalom dicső éveire emlékeztet. A szűkös sikátorok, a lépten-nyomon előbukkanó szökőkutak, gyönyörű piazzák és hangulatos kis trattoriák között sétálva mindig azon elmélkedem, hogy milyen fantasztikus illat lengi be ezt a várost. Keveredik benne az ódon épületek, a növények és az ételek isteni illata. Emellett, valami számomra még megfejthetetlen ok miatt, borzasztó szexi is a város hangulata. Biztosan a szenvedélyes helyi lakosok miatt van.

Az életemen tűnődve gépiesen pakolom be a legszükségesebb dolgokat. Nem akarok cipekedni, a meglőtt karom még használhatatlan, meg sem bírom rendesen emelni. Fizetek, majd a kocsinál ismét egykezes pakolásba kezdek. Olyan sutának érzem magam.

Sietősen vezetek végig a Via Aurelián, bejárom a kórház környékét, de sehol nem tudok parkolni. Egészen az Angyalvár fölött állok meg, és szedem a lábam a kórházig, elvileg már ott kellene lennem az orvosnál. Tíz perc késéssel futok be a kórházba, ami nekem elfogadhatatlan, nekik meg fel sem tűnik. Az időhöz való viszonyulás, pontosság fogalma nem azonos egy svájci és egy olasz ember számára.

– Buongiorno, signora Hill! Hogy érzi magát? – a doktor most is nagyon kedves és udvarias.

– Üdvözlöm! Köszönöm, minden rendben.

– Nézzük meg akkor a sebet, és kiszedem a varratokat is!

Leülök a kezelő székére, az orvos pedig mellém gurul. Elfordítom a fejemet, és az órát bámulom a falon. Csíp a fertőtlenítő, amivel letörli a sebet. Pici, szúró fájdalmat érzek, miközben összekoccanó fémek zaja töri meg a csendet.

– Készen is vagyunk, asszonyom!

– Grazie mille! – Hálásan fordulok az orvos felé, sokkal rosszabbra számítottam.

– Most bekötöm. Ön is cserélje át a kötést minden nap még egy héten át. Aztán már levegőzhet a seb, úgy majd gyorsabban is fog gyógyulni.

– Rendben! – óvatosan veszem vissza a bélelt kardigánomat, mert még mindig nehezemre esik öltözködni.

– Felírtam a kötszert, és még fájdalomcsillapítót – áll fel a doki is a székéről. – Erős fájdalom, láz vagy más tünet esetén továbbra is ide jöjjön vissza a kórházba!

– Úgy lesz, köszönöm szépen! Minden jót!

– Arrivederci!

Kezet fogok a kedves orvossal, kinyitja nekem az ajtót, és a lift felé veszem az irányt. Beszállok, és próbálok úrrá lenni zúgó fejemen és kocsonyává puhult végtagjaimon. Reggeliznem kellett volna rendesen. Így utólag már tudom, de még mindig nem tért vissza az étvágyam, nehezen gyűrök le minden falatot. Kilépek az épületből, és hátrahajtott fejjel mélyet szippantok a tavaszillatú levegőből. Miután összeszedem picit a lelki és fizikai erőmet, elindulok az autóm felé. Teljesen le vagyok taglózva, ez a délelőtt kimerített teljesen.

***

– Elnézést, asszonyom! – szólal meg egy férfi a hátam mögött.

Annyira megrémülök, hogy felsikítva fordulok a hang irányába. Egy fiatal, jóképű férfi néz rám meglepődve túlzott reakciómtól. Szégyellem magam az idegbajos viselkedésem miatt.

– A Chi magazinnál dolgozom, szeretnék önnel... – kezdi a mondandóját fapofával.

– Nem nyilatkozom, tűnjön innen! – Nem hagyom, hogy befejezze, amikor rájövök, mit akar tőlem.

Hátat fordítok, és faképnél hagyom, de ő jön utánam, és folytatja a mondanivalóját.