A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Anne Cathrine Bomann: Blå toner
Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, Koppenhága, 2021

Copyright © 2021 Anne Cathrine Bomann
Hungarian translation © 2023 Petrikovics Edit
Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Féder Márta
Borítófotó © NSA Digital Archive/Getty Images

ISBN 978 963 518 275 6

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Túry Melinda
A szöveget gondozta Csuhai István
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ritának,

aki arra emlékeztetett bennünket,

hogy a szeretet a legnagyobb mindhárom közül

2011 áprilisa

Elisabeth

Elisabeth az ápolónő szemébe nézett, és megpróbálta felfogni, amit az imént mondott. A szempár szürke volt, sötétebb ecsetvonásokkal, és miután elég hosszú ideig bámulta, két zavaros pacává változott, amelyek bármelyik pillanatban végigcsoroghatnak az arcán.

– Boncolás? – ismételte meg bénultan.

– Megértem, hogy nehéz döntés, de ha többet tudunk arról, ami Vinterrel történt, az talán segíthet megmenteni más gyermekek életét. – Az ápolónő Elisabeth karjára tette a kezét. – Néhány szülő számára ez tényleg enyhíthet egy keveset az ehhez hasonló tragikus körülmények értelmetlenségén.

Elisabeth szeme végül megrebbent. Hátrált egy lépést, és lerázta a karját szorongató kezet.

– Ne érjen hozzám! – mondta. – És ne beszéljen nekem a fiam felvágásáról. Itt fekszik a szobában, és még nem halt meg.

Az ápolónő összeszorította az ajkát, amitől előtűntek a dohányzóráncai, Elisabeth pedig csak most vette észre, milyen csúnya és slampos a formátlan köpenyben és a lenőtt, bozontos hajával.

– Köszönöm – mondta, és hátat fordított az ápolónőnek. – Most pedig szeretnék egyedül maradni vele.

Odament az ágyhoz. Biztos volt benne, hogy Vinter már nincs ott. Csak a teste maradt a túlságosan nagy paplan alatt, kissé összegömbölyödve a pityegő gépekkel körülvett, rengeteg fehérségben.

– Édes kicsikém – suttogta. – Nem akarok itt lenni nélküled.

A gondolat, hogy beül a kocsiba és elhajt, miközben Vinter ott marad, olyan erővel szorította össze a mellkasát, hogy egy pillanatra azt hitte, összecsuklik a lába.

Így hát csak állt ott, és igyekezett semmire sem gondolni. Hagyta, hogy a másodpercek átfolyjanak rajta, akár a víz. Megsimogatta Vinter puha arcát, és elmosolyodott a kis tejfogak láttán, amelyek egészen úgy haraptak az alsó ajkába, mint amikor elmélyülten rajzolt odahaza, a nappali padlóján ülve. A kisfiú keze nem reagált, amikor megszorította.

Anya! Azonnal a fülében hallotta a hangját, amint lehunyta a szemét. Gyere, nézd! Rajzoltam egy űrhajót! Az ő kicsi fia, akit éveken át tartó injekciók és hormonkezelések árán sikerült a világra hoznia, és aki a felszínen tökéletes volt, de a szegycsontja mögött ott lapult a betegség. Könnyebb lett volna, ha váratlanul veszíti el? Egy autóbalesetben vagy egy szerencsétlen játszótéri esés következtében? Fogalma sem volt róla, csak azt tudta, hogy ez a legrosszabb dolog, ami valaha történt vele, a leglehetetlenebb.

– Most megyek, kicsikém.

A fülébe suttogott, azt mondta neki, hogy nincs mitől félnie. Megcsókolta, és utoljára megsimogatta a haját. Amikor felegyenesedett, hirtelen megszédült a hónapokig tartó rettegéstől és alváshiánytól.

A folyosón összefutott az ápolónővel.

– Most már lekapcsolhatja a gépeket – mondta neki. – De a fiamat nem vághatják fel.

Az ápolónő mondani akart valamit, Elisabeth azonban megkerülte, és a kijárat felé indult. A cipősarka kemény koppanásának visszhangja szinte ütésként csapódott a falról az arcába.

– Nem akar ott lenni? – kiáltott utána a nővér. – Elisabeth, nem akar ott lenni, hogy elbúcsúzzon tőle?

Első fejezet

2024 szeptembere

Shadi

Emil vetette fel Shadinak, hogy keressen valami helyet, ahol a diplomamunkáján dolgozhat, és ne mindig csak otthon gubbasszon.

– Nem lenne jó kimozdulni egy kicsit? – kérdezte, a lány azonban meg volt győződve arról, hogy nehezen tud majd koncentrálni. De kiderül, hogy a többiek pillantásának panoptikus hatása és a szorgalmasan görnyedő hátuk látványa lendületben tartja. És volt még valami. Itt, ahol minden új, nincs helyük a rituálék tömkelegének, amelyek ösvényként futnak az otthonuk ismerős terepén.

Megnyitja a szakdolgozat dokumentumát. Első feladata az lesz, hogy megpróbál különbséget tenni a normálisnak tekintett gyász és az úgynevezett elhúzódó gyászzavar között, ami néhány évvel ezelőtt kapott saját diagnózist. A BNO, azaz a betegségek nemzetközi osztályozására szolgáló kódrendszer különféle kritériumokat határoz meg, amelyeknek jelen kell lenniük a diagnózis felállításához. Először is, legalább félévnek el kell telnie a gyász alapjául szolgáló esemény óta, és emellett a gyásznak halálesethez kell kötődnie. Az eredeti feltevésével ellentétben például nem elegendő, ha valaki elvált vagy elvesztette a munkáját, bármilyen borzalmas érzéseket hagyott is maga után az esemény.

Az olvasóteremet meleg, napbarnított testek és ebédcsomagok illata lengi be, amelyeket a látogatók a könyvtár egyéb közös helyiségeiben vagy a parkban készülnek elfogyasztani. Vannak, akik fülhallgatóval a fejükön, zenét hallgatva írnak, mások az asztalra borulva szunyókálnak, majd felriadva bűntudatos arccal pislognak körbe. A jobbján egy kötött sapkás srác hortyog halkan, valaki kinyitott egy ablakot, a durva függönyök meglibbentek a szélben. Shadi az órára pillantva úgy dönt, korgó gyomra ellenére még befejezi a fejezetet, amin dolgozik. Háromnegyed órával később előveszi a dobozt a tegnapi vacsora maradékával, és kisétál az éles fénybe, miközben a széke támláján hagyott kardigánja foglalva tartja a helyét.

Az ebédszünetről visszatérve, először a teakonyhába megy, ahol egy fiú az olvasóteremből éppen forró vizet tölt két egymásba csúsztatott műanyagpohárba. A srác rámosolyog, így Shadi kötelességének érzi, hogy maradjon.

– Te is kérsz? – kérdezi a fiú.

– Igen, köszönöm.

Shadi pillantása követi, ahogy a másik túltölti a vízforralót, majd újra bekapcsolja.

– Te is a szakdolgozatodat írod?

– Pszichológia – bólint Shadi. – És te?

– Politikatudomány – feleli a srác a szemét forgatva. – Ez esetben muszáj legurítani egy instant kávét ebéd után, nem igaz?

Azzal kinyitja a hűtőt, kiveszi a műanyag palackot, amit Shadi tett oda ma reggel, és tejet önt a kávéjába. Hé, akarja mondani Shadi. Hé, te meg mit művelsz? De nem szól semmit, csak áll ott, és érzi, ahogy a szemhéja megrándul, miközben a fiú az utolsó néhány cseppet is kirázza a fejjel lefelé fordított palackból.

– Akkor vissza a melóhoz – kacsint Shadira, a lány arckifejezése azonban merev és konok. A srác a konyhából kifelé a szemetes pedáljára tapos, és kidobja a palackot, amit Shadi különös gonddal választott ki a szupermarketben, és a mosogatókagyló mellett állva tegnap este kiforrázott. – Jó munkát!

A történtek után akadozva halad az írás. Újra és újra lejátssza magában a konyhai jelenetet, és elképzeli, mit kellett volna mondania. Hé, az ott az én tejem! Mindenki más szólt volna, nem? Vagy felajánlották volna, hogy töltsön egy kicsit magának, de hagyjon nekik is belőle, és akkor minden rendben lett volna. Miért megy olyan nehezen neki az ilyesmi?

Végül lassanként sikerül újból felvennie a ritmust. Előhúzza a táskájából a gyászdiagnózissal foglalkozó cikkeket, előrehajol, hogy megfejtse a takaros apró betűket, és részletes jegyzetet készít mindenről, amit a későbbiekben fel tud majd használni. Ahogy telnek az órák, az olvasóterem lassan kiürül körülötte, és amikor végül úgy dönt, hogy hazamegy, már csak ketten maradtak. Shadi és egy vékony, vörös hajú lány a sarokban, aki láthatóan az előtte álló pohárban lévő mazsolán él.

Lecsukja a laptop fedelét, és kinyújtóztatja sajgó hátát. Amint szabad utat enged a gondolatainak, azonnal visszatér a fülbemászó dallam, amely napok óta a fejében motoszkál. Hogy is hangzik? A családi összejöveteleken szokták énekelni, azon ritka alkalmakkor, amikor mindannyian összegyűlnek, és bár Shadi nagy sajnálatára édesanyja sem őt, sem a húgát nem tanította meg perzsául, a ritmus valahol mégis tovább él benne.

A dallamtól kísérve hazagyalogol a városon keresztül. A nap jókora, súlyos korongként függ a horizont fölött; ma kivételesen ő ér haza később. Amikor belép az ajtón, Emil a kanapén ül a laptopjával az ölében. Odamegy hozzá, még mindig kabátban. Ad ez valami hatalmat, gondolja Shadi, miközben megcsókolja. Annak lenni, akire várnak. Annak, aki kintről jön, és megmozgatja a levegőt.

Thorsten

Ahogy Thorsten időről időre felpillant a jegyzeteiből, rendre az az érzése támad, mintha a szeptemberi nap meleg kéz módjára simogatná az arcát. Az ablak alatt elterülő egyetemi parkban a hallgatók csoportokban üldögélnek a pázsiton, a kiabálásuk olykor az irodájába is beszűrődik. Kellemes változatosságot jelentene, ha kiülhetne hozzájuk beszélgetni, de mostanában ritkán jut ideje ilyesmire, és egyébként is látogatókat vár.

Amikor átfutja a kulcsszavakat, amelyeket a Birgittel való első találkozása után jegyzett fel, könnyen felidézi, hogyan nézett ki az asszony akkoriban. Nem a ruháját vagy a frizuráját – az ilyesmi nem foglalkoztatja különösebben –, hanem a görnyedt testtartást, amely éveket adott az asszony tényleges életkorához, és azt, ahogyan folyton a papírzsebkendőjét hajtogatta. Úgy tűnik, nem sok minden változott, gondolja Thorsten, amikor kidugja a fejét az ajtón, és megpillantja a padon ülő asszonyt. Birgit keze enyhén remeg, minden mozdulata tétova, mintha valamiféle lassított felvétel volna. Amikor végre összeszedi a holmiját, Thorsten a kanapéhoz vezeti.

– Hát újra itt vagyunk – mondja mosolyogva, de Birgit csupán az arca egy meghatározhatatlan rándulásával válaszol. – Megkínálhatom valamivel? Esetleg ezzel?

Azzal odanyújtja neki a kekszesdobozt.

– Ma van az utolsó találkozónk. Most az egyszer nincsenek kitöltendő kérdőívek, mindössze egy rövid beszélgetés, amivel lezárjuk a közös munkát.

A vaníliás keksz idegen test az asszony kezében, magába roskadva ül a kanapén, Thorsten pedig akaratán kívül összehasonlítja őt a Birgittel nagyjából egyidős, de életerőt sugárzó édesanyjával.

– Szeretném még egyszer hangsúlyozni, mennyire örülünk, hogy részt vett a projektünkben – folytatja. – Rengeteg ember számára hoz majd jelentős változást. Jelenleg az ön és a többi résztvevő által kitöltött tesztek elemzése zajlik, és hamarosan az első eredmények is meglesznek.

– És akkor kiderül, hogy hatnak-e a tabletták?

Birgit alsó szemhéjának a széle vörös, mintha a kötőhártyája kifelé fordulna. Betegnek tűnik, fut át Thorsten fején a gondolat, de valójában amióta csak ismeri, annak látszott.

– Igen – feleli –, és nem utolsósorban az is, hogy hogyan hatnak. Legfőképpen az érdekel bennünket, hogy mi történik az agyban, amikor az emberek beveszik a tablettákat, és azok hogyan befolyásolják a gyász módját.

Birgit ekkor láthatóan észreveszi a kezében tartott kekszet. Beleharap, az állkapcsát mintha láthatatlan motor hajtaná, ami bármelyik pillanatban leállhat, és rettenetesen elcsigázottnak tűnik. Thorsten szeretne tenni érte valamit, de nem tudja, mit, ezért jobb híján tölt neki egy pohár vizet.

– Miután végeztünk, jelentkezni fogunk, hogy ön is elolvashassa, milyen eredményekre jutottunk. Természetesen egyikünk sem tudja, hogy placebót vagy aktív kezelést kapott-e, de…

Birgit félbeszakítja. A pillantása hirtelen éberré válik, és Thorstenre szegeződik:

– Ha az igazi tablettát kapom, akkor azt már most megmondhatom, hogy egyáltalán nem hat!

Thorsten bólint.

– Még mindig nagyon felzaklatja Kjeld halála?

Az asszony lesöpör egy morzsát remegő alsó ajkáról.

– Az égvilágon semmi sem változott.

Thorsten előrehajol a székben. Annyira különbözőek ezek a záró beszélgetések. A múlt héten egy fiatalemberrel beszélt, aki csokoládét hozott, és folyamatosan azt ismételgette, mennyire hálás, amiért részese lehetett a projektnek, de természetesen csalódott résztvevők is vannak, akik most újból elveszítették a reményt.

– Nagyon sajnálom – mondja. – Szerintem beszélnie kellene erről Miguellel. Tőle fogja megtudni, hogy kapott-e Callocaint vagy sem. – Felemeli a kezét, hogy jelezze, pontosan érti, mit érez Birgit a dologgal kapcsolatban. – Emellett arról is tájékoztatni fogja, milyen további lehetőségek állnak a rendelkezésére. Meg fogja kapni a szükséges segítséget, Birgit. Ígérem.

Az asszony távozása után Thorsten kinyitja az ablakot. Van még néhány perce Mikkel érkezéséig. Ő az utolsó páciens a listán, és ezzel a gyászprojektben vállalt szerepe véget is ér. Az összes vizsgálat lezajlott, a mintegy négyszáz résztvevőből közel kétszázzal ő maga beszélt, és még ha akadt is néhány kisebb probléma útközben, ahogy a klinikai vizsgálatok során mindig, a projekt minden várakozást felülmúlt. Nem csupán ez az első ilyen jellegű tanulmány a gyászkutatás területén, de abból a szempontból is kiemelkedő, amit Thorsten a munkája során a legtöbbre értékel: jelentősége van. Igen, ezt már most ki meri jelenteni, ugyanis az eredményektől függetlenül is hatással lesz arra, ahogyan az elhúzódó gyászzavarral küzdő embereket kezelik és megértik a jövőben. Ez a tanulmány segít meghatározni a gyász megközelítését Dániában, és ha ez nem olyasvalami, amiért érdemes dolgozni, akkor végképp nem tudja, miért érdemes.

Kidugja a fejét az ajtón, a folyosó azonban üres, majd újabb néhány perc múlva kikeresi Mikkel számát a résztvevők listájáról. A telefon azonnal a hangpostát kapcsolja.

– Üdv, Mikkel, Thorsten Gjeldsted vagyok az Aarhusi Egyetemről. Azért hívom, mert fél kettőre volt időpontunk. Még néhány óráig az irodában vagyok, szóval, ha időben hallja az üzenetemet, szívesen látom. Ellenkező esetben újra megpróbálom elérni a következő napokban. Viszlát!

Mikkel története egyike azoknak, amelyek a legnagyobb hatást tették Thorstenre. Kis családjával autóbalesetet szenvedtek a Silkeborgvej egyik csomópontjában, és az ezt követő napokban először a kedvese, majd az újszülött kislányuk is belehalt a sérüléseibe. Mikkel nővére, Louise az egyik előzetes megbeszélésen úgy jellemezte az öccsét, mint közkedvelt és társadalmilag aktív fiatalembert, akinek folyton ott van a zabszem a fenekében. Louiséhoz hasonlóan Mikkel is meglepően jól vészelte át a meglehetősen zaklatott gyerekkorukat. A baleset után azonban egyre rosszabbul mentek a dolgok. Végül a sok betegszabadság miatt elvesztette pedagógiai asszisztensi állását, és a gyászprojekt elindulásakor a szó szoros értelmében alig bírt kikelni az ágyból.

Egy széllökés odébb sodor néhány papírlapot az asztalon, Thorsten pedig becsukja az ablakot. Az a határozott benyomása, hogy Mikkel állapota jelentősen javult az elmúlt hónapok során, de továbbra is egy záróbeszélgetés keretében szeretné lezárni a folyamatot. Ezenkívül a gyászoló emberek körében megnövekszik az öngyilkosság kockázata, és bár szerencsére eddig egyetlen haláleset sem fordult elő a projekt során, mindig ez az első gondolata, amikor valaki nem jelenik meg egy találkozón. Ezért mielőtt aznap délután elhagyja az irodát, még egyszer megpróbálja felhívni Mikkelt, a férfi azonban továbbra sem válaszol.

Anna

Valami csiklandozza Anna nyakát. Anélkül, hogy kinyitná a szemét, mélyebbre fúrja magát a paplan meleg fészkébe, de aztán megint ott van. Egy kitartó csiklandozás, ezúttal a takaró alól kilógó meztelen vállán. Ingerülten odacsap.

– Jó reggelt!

Anna pislog néhányat, hogy kiűzze az álmot a szeméből. A túl sok ital és a túl kevés alvás okozta rossz közérzet pillanatnyi tengeribetegségként sújt le rá.

– Alaposan kiütötted magad, mi?

A srác mosolyog, és valójában egészen aranyosnak tűnik azokkal a sötét, dugóhúzószerű fürtökkel. Annának fogalma sincs róla, hogy hívják.

– Hogy lehetsz ennyire éber? – ásítja, és azon töpreng, vajon készen áll-e egy újabb menetre, mielőtt a fiú lelép. Az feltámaszkodik a könyökére, és megcsókolja Annát.

– Beszéltél álmodban – mondja azután. – Az anyukádat emlegetted. Emlékszel, mit álmodtál?

Anna megrázza a fejét. Az éjszaka fekete, egybefüggő alvássá redukálódott, pont úgy, ahogy szereti. Az viszont rosszul érinti, hogy egy idegen hallotta álmában beszélni, és talán még bámulta is közben. Nagyon jól tudja, hogy alvás közben elárulja az embert az arca.

A fürdőszoba felé tartva bosszantja, hogy mindig meztelenül alszik. Nem ártana készenlétbe helyeznie egy bugyit arra az esetre, ha megint hazahoz valakit.

– Van kedved enni valamit? – kiált utána a srác.

– Bocs, de fél óra múlva az egyetemen kell lennem, szóval… – Becsukja maga mögött az ajtót, és lehuppan a vécére.

– Mit szólnál egy közös zuhanyhoz? – hallja a fiú kiabálását. – Vagy legalább néhány gyerekhez? Egy elővárosi sorházhoz?

Anna vizet fröcsköl az arcába, egy törülközőt teker maga köré, és kimegy hozzá. A srác éppen belebújik a cipőjébe a folyosón.

– Hol laksz? – kérdezi tőle, mire a fiú hátradobja a fürtjeit.

– Lent a Tousparkennél.

Kerüli a lány tekintetét, miközben a kabátjáért nyúl. Anna hirtelen megsajnálja.

– Nem kérsz egy almát vagy valamit? – Kicsoszog a konyhába, és az üres gyümölcsöstálba bámul.

– Nem, köszönöm.

– Oké. – Visszamegy hozzá a folyosóra. – Figyelj, ne vedd magadra, itt én vagyok a hunyó. Egyszerűen ki nem állhatom ezt a játékot utána. Ennek az égvilágon semmi köze hozzád.

Néhány másodpercig csak állnak egymást bámulva, azután a srác a kilincsre teszi a kezét.

– Mindenesetre köszönöm a tegnap estét, klassz volt. Vigyázz magadra!

Anna rámosolyog. Végül is nem a srác hibája, hogy álmában beszél.

– És add át üdvözletemet az anyukádnak!

A szavak vibrálva lógnak a lépcsőházban, amíg a kapu be nem csapódik a fiú mögött, darabokra törve a visszhangot.

Fél órával később már úton van. Hetek óta ez az első alkalom, hogy egy délelőtti órán nem Everlast melegítőalsóban lép ki az utcára. A bicikli nyikorog alatta, a sebességváltó megadta magát, de félig állva felküzdi magát a dombon, hogy azután lekanyarodjon a skanzen mellett a Vestre Ringgadéra. Az első izzadságcsepp éppen akkor gördül le a két melle között, amikor leparkolja biciklijét a Pszichológia Intézet előtt.

– Kopp, kopp!

Thorsten az előtte lévő papírok tanulmányozásába merülve ül túlzsúfolt íróasztalánál.

– Anna! – kiáltja, amikor észreveszi a lányt. – Micsoda meglepetés!

– Csak erre jártam, és arra gondoltam, megbeszélhetnénk a szakdolgozatomat, ha van egy szabad perced.

Thorsten leveszi a szemüvegét, és egy szabad helyre teszi az ablakpárkányon.

– Úgy látom, valakinek tegnap hosszúra nyúlt az estéje – állapítja meg. – Mi lenne, ha először is hoznék magunknak egy csésze kávét?

Miután Thorsten kisiet a szobából, Anna a kopott karosszékbe huppan, és körülnéz. Ha lehet, annál is nagyobb a rendetlenség idebent, mint amikor utoljára járt itt, valamikor a nyári szünet előtt. Minden elképzelhető felületet szakkönyvek és összefoglaló kézikönyvek kupacai borítanak, a nyomdafesték dohos szaga pedig az egykori általános iskolája könyvtárára emlékezteti.

– Arra gondoltam, hogy a gyászdiagnózisról fogok írni – mondja, amikor a férfi visszatér. – Természetesen kritikai megközelítésből

Thorsten két csészét tesz az alacsony dohányzóasztalra, félretol néhány mappát, és az Annával szemközti székbe süpped. A lány üres gyomra megkordul a kávé illatától.

– A gyászról? – néz rá Thorsten összehúzott szemmel. – Biztos, hogy jó ötlet ez?

– Miért ne lenne? – veti oda a kérdést Anna, de a válaszát meg sem várva hozzáteszi: – Szóval, benne vagy?

Legnagyobb meglepetésére azonban Thorsten megrázza a fejét.

– Sajnos ezzel elkéstél. Már az összes témavezetői órám betelt, valójában nem volt nehéz az itteni, felülről lefelé szerveződő vezetéssel. Bármennyire is szeretném, nem vállalhatok több hallgatót.

– Ezt most komolyan mondod?

Ez a lehetőség fel sem merült benne. Thorsten megkérdezését valójában puszta formalitásnak tekintette.

– Megkérdezhetem Svendet, talán ő elvállal – veti fel anélkül, hogy komolyan gondolná.

– Megpróbálhatod – feleli Thorsten –, de szerintem ő is hasonló helyzetben van, mint én. Ebben a félévben egyikünknek sincs sok ideje a gyászprojekt miatt. Elkéstél.

– Köszi, ezt már említetted.

Anna előrehajol, lüktető fejét néhány másodpercig a kezébe támasztja, majd ismét felegyenesedik.

– Basszus! – Úgy tűnik, semmi sem fog összejönni. – Most utasították el a tanulmányi bizottsághoz beadott kérelmemet. Újra fel kell vennem a neurót. – Tekintetét a padlóra szegezi, nem akarja, hogy Thorsten észrevegye, hogy elfutotta a szemét a könny. Szipog. – Rohadt idegesítő.

A karosszék rugói felnyikordulnak, és a következő pillanatban Thorsten egy piros szalvétát nyújt felé, amelyet valami röhejes karácsonyi motívum díszít. Anna az angyalszárnyak közé fújja az orrát.

– Minden rendben lesz – mondja Thorsten, és megpaskolja Anna karját.

A lány arca grimaszba rándul. Ebben a pillanatban nem úgy tűnik, hogy valaha is rendbe jönnek a dolgok. Tényleg azt hitte, hogy átengedik, hiszen az összes feladatot leadta, az egyetlen probléma az volt, hogy túl sokat hiányzott.

– Gondolkodjunk egy kicsit! – folytatja Thorsten. – Talán összeállhatnál valakivel, mi is volt a neve annak a lánynak… – Az íróasztalon lévő kupacok között turkál, majd előhúz egy jegyzettömböt, és az ablak felé fordítja, hogy jobban lássa. – Shadi. Ő is a gyászról ír, és ki tudja, még az is lehet, hogy jól is jártok egymással. Ez csak egy-két plusz konzulensi órát jelentene számomra, ennyit valószínűleg be tudok csempészni az Excel-táblázatba.

Anna a szemét forgatja. Jól ismeri Shadit, volt néhány közös szemináriumuk. Leginkább a statisztikaórákról emlékszik rá, ahol Shadi elképesztően penge volt, de valahogy nagyon visszafogott módon. Az a fajta ember, akinek csak az számít, hogy működjenek a dolgok, de Anna még sosem hallotta, hogy önálló véleményt fogalmazott volna meg a témában, amelyet lassan öt éve tanult.

– Azt hiszem, inkább mégis megpróbálkozom Svenddel.

– A téma megváltoztatását is fontolóra vehetnéd – jegyzi meg Thorsten. – Nem akarok beleavatkozni, de…

– Akkor ne tedd! – szakítja félbe Anna. – Majd kitalálok valamit.

Az összegyűrt szalvétával megcélozza Thorsten szemetesét, és egy erőteljes dobással eltalálja a kosár belsejének legfelső részét. Felemeli a csészét, hogy felhajtsa a maradék kávét. Ez a beszélgetés egyáltalán nem a tervei szerint alakul.

– Azt akartam mondani, hogy odafent a könyvtárban írja a szakdolgozatát, ha el akarod csípni.

– A rohadt életbe! – Anna ingerülten visszateszi az asztalra a csészét, a kávé teljesen leforrázta a torkát. – Miről beszélsz? Ki van a könyvtárban?

2011 áprilisa

Elisabeth

Az első napokban Elisabeth elnémult. A feje üres volt, nem voltak könnyei, és amikor az érzékei újra működni kezdtek, és azon kapta magát, hogy Vinter ágyában fekszik, arcát a paplanjába fúrva, az illatába temetkezve, azt kívánta, bár soha ne ébredt volna fel.

Egészen a születése napjától fogva rettegett attól, hogy elveszíti őt. Túlságosan korán, csendesen és kéken jött a világra, és ezek a kék árnyalatok különleges fényként telepedtek meg életükben. Az első műtétre közvetlenül a szülés után került sor, utána pedig hosszú időbe telt, mire hazavihette. Idővel azonban megengedték neki, hogy az átlátszó körmű és rebbenő szívverésű kicsiny testét a mellkasára fektesse. Melegséget lehelt belé, imádkozott, hogy szíve elég erős legyen ahhoz, hogy magától verjen, de csak akkor merte valóban elhinni, hogy Vinter létezik, amikor egy nap búcsút intett a kórteremben lévő ismerős arcoknak, és fiával a karján kibotorkált az autóhoz. Bár tavasszal született, Vinternek nevezte el, mert olyan sápadt volt, és masszíroznia kellett a lábujjait és az apró ujjait, hogy a vérkeringését serkentse.

Nala apatikusan feküdt az ágy végében. Nem lehetett tudni, hogy a kutya ért-e valamit az egészből, vagy csupán Elizabeth saját lelkiállapotát tükrözi vissza. Azokban a napokban csak a kertbe engedte ki, alig volt képes elvégezni a kutya etetéséhez vagy a vize frissre cseréléséhez szükséges elemi mozdulatokat. Mindene fájt. Úgy érezte magát, mintha influenza gyűrte volna le: a bánat olyan, mint az ízületi gyulladás, gondolta; a gyász olyan betegség, amely felemészt. Megszólalt a telefon, de nem vette fel. Csak feküdt az ágyon, időnként megsimogatta Nala fejét, pillantása találkozott a kutya barna tekintetével, és újra lehunyta a szemét.

Hetek teltek így el. Fogalma sem volt róla, hogyan vészelte át a temetést, érezte, hogy mozog a lába, kemény a pad és a testéhez testek nyomulnak. A munkahelyén egy hónap szabadságot adtak neki, amiért hálás volt. Futólag eszébe jutottak a folyamatban lévő projektjei és a jelentés, amelynek határideje a Vinter halála utáni napon lett volna esedékes. Azután elhessegette a gondolatokat.

Idővel bolyongani kezdett a házban. Kényszerítette magát, hogy megálljon a dobozban lévő játékoknál, az étkezőasztalnál a fia széke mellett és a nappali padlójára terített műanyag alátétnél. Vinter imádott a parkettán ülve rajzolni. Esténként korán ágyba bújt a bekapcsolt iPaddel. Vinter paplanja, amelyben élt és lélegzett, végül már nem őrizte az illatát. Elisabeth az utolsó cseppig magába szívta.

Egy vasárnap este letelt az első hónap. A síron megsüppedt a föld, a sírkövet, amely már nem a legújabb volt a temetőben, eső és szél csapkodta.

– Gyere! – mondta Nalának, aki először nem akart leugrani Vinter ágyáról. – Na, gyere, most már menjünk!

Azzal gyengéd mozdulatokkal lehúzta az ágyneműt, összehajtogatta a fia paplanját, letekerte a fűtést, és bezárta maga mögött az ajtót.

Aznap este egy dámszarvas nyargalt keresztül a kerten. Elisabeth a kuka mellett állt, éppen kidobta a szemeteszsákot az ágyneművel, amikor meghallotta a dübögő, idegen hangot, amelyet eltompított a fű. Az állat talán tíz méterre tőle megtorpant. Ott állt a félhomályban, félig elfordított fejjel, Elisabeth meg volt győződve arról, hogy hallja a lélegzését. Egyikük sem mozdult. A kisfiam meghalt, futott át a fején a gondolat. Én pedig arra ítéltem magam, hogy tovább éljek. Talán ő mozdult meg elsőként, nem volt biztos benne, mindenesetre az állat hirtelen mozgásba lendült, és elvágtatott az erdő felé.

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Megjegyzések

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Linux Libertine – GNU General Public License v2
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License