Fordította: Weisz Böbe

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Judy I. Lin A Magic Steeped in Poison

A MAGIC STEEPED IN POISON

Copyright © 2022 by Judy I. Lin

Published by arrangement with Feiwel & Friends,

an imprint of Macmillan Publishing Group, LLC.

All rights reserved.

Borítóterv @ Rich Deas, Kathleen Breitenfeld

Borító illusztráció © Sija Hong

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 641 482 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Lektor: Torma Laura

Ebook Hársfai László

Korrektúra Harrach Judit

LYRÁNAK.

TE VAGY MINDENNEK A KEZDETE

ELSŐ FEJEZET

AZT MONDJÁK, AZ IGAZI shénnóng-shīt meg lehet ismerni a kezéről – a tenyerüket elszínezte a föld, az ujjhegyeiken tüskék ejtette hegek éktelenkednek, körmük sarlója állandóan sötétlik a talajtól és az alvadt vértől.

Régen büszkeséggel néztem a kezeimre.

Ma már csak arra tudok gondolni, ezek a kezek temették el anyámat.

A házunk félhomályos és csendes. Úgy haladok át a szobákon, mint valami tolvaj. Feltúrom a dobozokat és fiókokat, kotorászom a holmik között, amelyeket apám elrejtett, hogy ne emlékeztessék a gyászára. Székek és kosarak, szárításra szolgáló rácsok és üvegek között lavírozom óvatos léptekkel. A falon át hallom Shu halk köhögését, és ahogy dobálja magát az ágyban. Az utóbbi pár napban sokat romlott az állapota.

Hamarosan elragadja tőlünk a méreg, ahogyan anyánkat is.

Ezért kell elmennem már ma éjjel, mielőtt apám megpróbálná megakadályozni, és ide kötne a bűntudat és a félelem, míg túl késő lesz. Megérintem a tunikám ráncai közé rejtett tekercset, hogy megbizonyosodjam, még mindig ott van.

A hátsó raktárban megtalálom, amit keresek: anyám shénnóng-shī dobozát, elrejtve szem elől a sarokszekrényben. A felemelt fedél alól emlékek csusszannak elő sóhajtva, mintha engem vártak volna a teaillatú sötétben. Ujjamat végighúzom a fa minden egyes mélyedésén, megérintek minden rekeszt, és eszembe jut, hogyan ismételgettük a benne tárolt dolgok nevét. Ez a doboz térkép anyámhoz. A tanításaihoz, a történeteihez, a mágiájához.

A látvány azonban más emlékeket is felidéz.

Egy törött csésze. Sötét folt a padlón.

Gyorsan lecsukom a fedelet.

Ugyanannak a szekrénynek mélyén további üvegeket találok, rajtuk címkék anyám rendezett írásával. A kezem kissé remeg, amikor felnyitom a tavaly nyári tealevelek üvegét. Ez volt az utolsó szüret, amelyen segítettem neki: bejártuk a kerti ösvényeket, és lecsipkedtük a leveleket a készséges ágakról.

Ahogy beszívom a pörkölt levelek illatát, az kesernyéssé változik a nyelvemen. Eszembe jut, hogy az utolsó próbálkozásom a mágiával könnyekben és kudarcban végződött, és megfogadtam, hogy soha többé nem nyúlok ezekhez az eszközökhöz. De ez még az előtt volt, hogy a tekercs megjelent volna a küszöbünkön. A kudarc többé szóba sem jöhet.

A felületes szemlélőknek a shénnóng-shī nem több ügyes mulattatónál, aki képes művészien kitölteni és felszolgálni egy hétköznapi italt. A képzett shénnóng-shī természetesen minden alapvető tudás birtokában van – ismeri az eltérő eseményekhez illő ízeket, a felszolgált teához illő csésze helyes alakját, sőt még készítőjét is. Ám a Shénnóng-mágia igazi művelői egyedi különlegességeket is nyújtanak. Egyesek érzéseket idéznek meg a teával: szenvedélyt, reményt, szerelmet. Mások erővel töltik fel a testet, vagy a tea elfogyasztója hirtelen emlékszik valamire, amit rég elveszettnek hitt. Képesek áthatolni a test falain, egyenesen a lélekbe.

A szénserpenyő pislákoló fényében előveszem a tálcát és a hozzá tartozó edényeket, egyet az áztatáshoz, egyet a pihentetéshez. A forrásban lévő víz bugyogásán túl nyikorgást hallok a szomszéd szobából. Megdermedek, mert félek a falra vetülő hosszú, sötét árnytól és apám haragjától.

De csak apám horkolása az. Halkan kifújom a levegőt, és visszatérek az eszközeimhez. Facsipesszel felemelem a tealevelekből álló labdacsokat, és beleteszem őket az edénybe. Óvatosan megbillentem a csuklómat, és ráöntöm a forró vizet a levelekre, amelyek lassan kipöndörödnek, és szétárad az illatuk.

A legnagyobb shénnóng-shīk látják a jövőt kibontakozni a kellő gonddal elkészített tea gőzében. Egyszer anyám a málnabokor szárított leveléből fù pén zĭt főzött egy várandós asszonynak a faluban. A gőz kéken izzott a reggeli levegőben, és négy csillogó tű alakját öltötte fel. Ebből anyám helyesen olvasta ki, hogy a gyermek halva fog születni.

Anyám hangját hallom, miközben a levelek szétterülnek a vízben. Hallom, amint azt mondja, az esti köd a Hegyi Őrző fehér szárnycsapásait követi, az istennőéit, aki alkonyatkor madárrá változik. Ő a Dél Úrnője, aki csőréből egyetlen levelet ejtett az Első Császár csészéjébe, és megajándékozta az embereket a tea élvezetével.

Gyerekként Shuval a szüleink nyomába szegődtünk a kertekben és a gyümölcsösökben, kosárral a csípőnkön. Sokszor érezni véltem a szárnyak érintését a bőrömön. Néha megálltunk, és füleltünk, ahogy az istennő elvezetett minket egy fészekaljnyi csiripelő fiókához, vagy nagy esőzésekre figyelmeztetett, amely elrohasztaná a gyökereket, ha nem forgatjuk át alaposan a földet.

Az áztatókannából átöntöm az aranyló folyadékot a pihentetésre szolgáló edénybe. Anyám sosem hagyta, hogy elfelejtsük a leigázott klánok, a birodalmak felemelkedése és bukása előtti időkből ránk maradt réges-régi módszereket. Benne volt minden csésze általa főzött teában, az áhítatos tisztelettel végzett rituáléban. Benne volt abban, ahogyan minden egyes összetevőt ismert, amely a teájába került – a víz származási helyét, a tüzet tápláló fa aromáját, a víz melegítésére szolgáló edényt. Egészen az általa leszedett levelekig, amelyeket a saját kezével formált és a saját kemencéjében kiégetett csészében áztatott. A két tenyerében áldásként kínált folyadékká lepárolva.

Itt vagyok. Igyál, és gyógyulj meg!

Előrehajolok, és mélyen beszívom az almák édes illatát. Hallom a méhek álmosító döngicsélését a vadvirágok szirmai között. Érzem, ahogy körbeölel a nyugalom, és melegségbe burkol. A szemhéjam elnehezedik, de a pillanat elillan, amikor valami elsuhan a látóteremben.

Az egész testem bizsereg az éberségtől.

Fekete szárnyak rebbennek a jobbomon. Egy varjú hussan át a füstös sötétben, majd eltűnik.

Egy egész élet kell hozzá, hogy valaki megtanulja mesterien értelmezni a teát, és már beletörődtem, hogy orvostanonc leszek. Egy éve született a döntés. A húgom gyomra nem bírta a vér látványát, és az apámnak szüksége volt még egy pár biztos kézre.

Kétség kúszik végig a bőrömön, ahogy az ujjaim megint megmarkolják a tekercset. A meghívót másvalakinek szánták – anyám igazi tanítványának.

De anyám meghalt. És most csak egyikünk elég erős, hogy útra keljen.

Minden erőmet összeszedve összpontosítok. Mély levegő be, majd ki. A gőz megremeg a tüdőmből kiáramló levegő útjában. Nincs több látomás. Vékony sugárban áttöltöm a teát egy kis csészébe, épp csak pár kortynyit. Az ital a derűlátás mézédes ízével csorog le a torkomon, azt ígérve, hogy a nyár örökké fog tartani…

A bátorság fényes, erős lánggal lobban fel a mellkasomban, forrón, mint a napsütötte folyami kövek.

Magabiztosság árad szét a tagjaimban. Kihúzom magam, méltóságteljes vagyok, mint egy ugrani készülő macska. A gyomorgörcsöm is enyhül valamelyest. A mágia még mindig itt van. Az istenek nem vették el tőlem hanyagságom büntetéseként.

Durva köhögés hangja zavar meg összpontosításomban. Feldöntöm az egyik edényt, és a tea kiömlik a tálcára. Berohanok a szomszéd szobába.

A húgom megpróbálja remegő karjával ülő helyzetbe tolni magát, a köhögés kínozza karcsú testét. Tapogatózva keresi a mosdótálat, amelyet az ágya mellett tartunk, ezért odaadom neki. A fafelületre vér fröccsen, túl sok is, újra meg újra. Egy örökkévalóság, mire a zihálás végre alábbhagy, és Shu reszketve nekem dől.

– Fázom – suttogja.

Bemászom mellé az ágyba, és szorosan magunkra tekerem a takarót. Shu megmarkolja a tunikámat, és reszketve mély lélegzetet vesz. Addig szorítom, míg a légzése megnyugszik, és szája mellett a feszes vonalak kisimulnak.

Minden tőlünk telhetőt megtettünk, apám és én, hogy anyám tudása nélkül is ápoljuk Shut. Én, aki küzdöttem, hogy felidézzem azokat a gyerekkori leckéket, és apám, aki pedig képzett orvos, a birodalmi egyetemen tanult. Tudja, hogyan kell sínbe tenni a törött csontot, ellátni a vágásokat és kezelni a külső betegségeket. Habár valamennyire ismeri a belsőleg használandó gyógyszereket is, az összetettebb problémáknál mindig anyám művészetére hagyatkozott. Ezért tudtak olyan jól együtt dolgozni.

Apám minden tudását latba vetette, még a büszkeségét is félretette, és levélben segítséget kért az egyetemtől. Minden lehetséges gyógyírt bevetett, amihez csak hozzáfért. De én ismerem a sötét igazságot, amelyet kerülgetünk.

A húgom haldoklik.

Az erősítő gyógyitalok és tinktúrák gátként szolgálnak, hogy kordában tartsák a mérget, de egy napon túl fog csordulni. Semmivel sem akadályozhatjuk meg.

És én vagyok az, aki cserben hagyta őt.

A sötétben viaskodom a gondolataimmal és az aggodalmaimmal. Nem akarom a húgomat hátrahagyni, de nincs más választásom. A tekercs az egyetlen válasz. A királyi menet kézbesítette minden Dàxīban lakó shénnóng-shī otthonába. Shu egyedül volt otthon, amikor megkaptuk. Én bent jártam a faluban apánkkal, a betegeit láttuk el. Shu késő este, a szobánk magányában hajtotta ki nekem a tekercset. Arannyal átszőtt anyaga ekkor felragyogott. A hátulján lévő sárkány háta hullámot vetett, olyan finom hímzés volt, hogy az ember szinte várta, hogy életre keljen, és körbetáncoljon minket lángokat szórva szerteszét.

– Ez ma érkezett – mondta olyan lelkesedéssel, amilyet csak ritkán láttam szelíd húgocskámtól. – Birodalmi küldöttség hozta a rendeletet a hercegnőtől.

A szavakat mostanra már szinte kívülről tudom: Li Ying-Zhen hercegnő császári rendeletben meghívja Önt az özvegy császárné emlékére rendezett ünnepségre, hogy fesztivál keretén belül tisztelegjünk előtte egy tündöklő csillag keresésével. Minden shénnóng-tú meghívást kap a megméretésre, amelyen eldől, hogy ki lesz az udvarban szolgáló következő shénnóng-shī. A verseny győztese elnyeri magának a hercegnőnek a kegyét.

A szavak hívogatón dalolnak.

Ebből a nemzedékből még nem került shénnóng-shī a császári udvarba, és a legnagyobb megtiszteltetés, ha valakit kiválasztanak. Lehetővé tenné a shénnóng-túnak, hogy kihagyja a vizsgákat, és rögtön mester legyen. A győztes családját nagy gazdagsággal ajándékoznák meg, a faluját ünnepelnék. De a felkínált kegy reménye szólít meg igazán. Kérhetném, hogy a húgomat a birodalom legjobb orvosai lássák el, azok, akik magának a császárnak szívverését olvasták.

A torkom elszorul, amikor most lenézek a húgomra, aki békésen alszik mellettem. Ha eltávolíthatnám belőle a mérget, és magam nyelhetném le, örömmel megtenném. Bármit megtennék, hogy enyhítsek szenvedésén.

Én főztem azt a végzetes teát anyámnak és Shunak abból a teakockából, amelyet szokás szerint a császár minden alattvalójának kiosztanak az ősz közepi fesztiválra. Egy pillanatra, amikor a tűzforró víz befolyt a tealevelek közé, mintha egy kígyót láttam volna. Fehéren csillant meg, ahogy a levegőben tekergett. Amint ellegyeztem a gőzt, el is tűnt. Több eszem is lehetett volna, mégis figyelmen kívül hagytam.

Ám nem sokkal utána anyám ajka elfeketedett. A kígyó ómen volt, figyelmeztetés az istennőtől. Nem hallgattam rá. Anyám, noha bizonyosan nagy fájdalmai voltak, és a méreg szétáradt a testében, gyógyitalt készített, amit megitatott a húgommal, hogy kiürítse a gyomrát, és megmentse az életét.

Legalábbis egy ideig.

Kimászom az ágyból, óvatosan, hogy meg ne zavarjam húgom pihenését. Nem kell sok idő, hogy összepakoljam a holmimat. A ruhákat egy zsákba gyömöszölöm, az egyetlen értékes tulajdonommal, a tizedik születésnapomra kapott nyaklánccal együtt. Ezt el fogom adni, hogy legyen pénzem a fővárosba utazni.

– Ning! – hallatszik Shu suttogása az éjszakában. Ezek szerint mégsem aludt. A szívem belesajdul tejfehér arcának látványába. Mint valami kóbor állat anyánk meséiből – a szeme erősen csillog, a haja csupa gubanc, emberbőrt viselő őzike.

Letérdelek mellé, kezével az ujjaimat keresi, és egy rongyba csomagolt apró tárgyat nyújt felém. Tű hegye szúrja meg a tenyeremet. Kibontom a zsebkendőt, és a holdfény felé tartom a tárgyat. Ékköves hajtű anyánk egyik hálás betegétől, a főváros drága emléke. Ezt a kincset Shunak szánta, ahogy a nyakláncot nekem.

– Ezt vidd magaddal – kéri a húgom –, hogy szépnek érezd magad a palotában. Olyan szépnek, mint ő volt.

Nyitnám a számat, hogy megszólaljak, de Shu a fejét rázva veszi elejét a tiltakozásomnak.

– Muszáj már ma éjjel elindulnod. – A hangja komoly lett, mintha ő lenne az idősebbik, én pedig a fiatalabb. – Ne tömd tele magad gesztenyés süteménnyel!

Túl hangosan nevetek fel, de elfojtom, és visszanyelem a könnyeimet. Mi van, ha visszajövök, és ő már nincs?

– Hiszek benned – folytatja, visszhangozva tegnap esti szenvedélyes szavait, amikor azt mondta, nekem kell elmennem a fővárosba, és muszáj őt hátrahagynom. – Majd reggel azt mondom apánknak, hogy meglátogatod a nagynénénket. Így nyersz egy is időt, mielőtt észreveszi, hogy valójában eltűntél.

Megszorítom a kezét, nem bízom a hangomban. Azt sem tudom, mit mondhatnék.

– Ne hagyd, hogy a száműzött herceg elkapjon a sötétben! – suttogja.

Ezen a dajkamesén nőttünk fel, ez volt az esti mese. A száműzött herceg, és az ő bűnözőinek, útonállóinak szigete. Shu ezzel azt kéri, vigyázzak magamra.

Ajkamat a húgom homlokára nyomom, aztán kisurranok az ajtón.

MÁSODIK FEJEZET

MIVEL A BÁTORÍTÓ tea még mindig dolgozik a testemben, a szokottnál gyorsabban mozgok a ködös éjszakában. A hold sápadt korongként világítja meg előttem az utat, és az országút felé terel.

Anyám azt mondta, hogy egy szépséges nő él a holdon, akit égi férje rabolt el, miután szépségét megkívánta lent a földön. Kristálypalotát épített számára, társként egy nyulat adott neki, abban a reményben, hogy magányában a nő majd a társasága után fog sóvárogni. A nő azonban okos volt, és ellopta a halhatatlanság elixírjét, amelyet a férfi magának készített. Az istenek helyet ajánlottak a nőnek maguk között, de ő a palotát választotta, mert megszokta a csendet.

A Hold istennője címet adományozták neki, és Ningnek nevezték el, a csendességről. Még mindig emlékszem anyám halk hangjára, ahogy mesélt, miközben a hajamat simogatta. A szeretete körülölelt, amikor a nevem eredetét idézte fel.

A hangja vezetésével lábam a gyümölcsösünk szélén lévő, pomelofákból álló kicsiny ligethez vezet. Itt megérintem a viaszos leveleket. Ezeket a fákat anyám fáradságos munkával, magról nevelte. Felkapott engem és Shut, majd körbeforgott velünk, amikor a fái végre virágot bontottak és gyümölcsöt hoztak, öröme körülvett minket, és megnevettetett. Itt van eltemetve, a fák között. Elakad a lélegzetem, amikor valami fehéren megcsillan a zöld rügyek között. Az évszak első, épp csak kinyílt szirmú virága.

Anyám kedvence. Jel, hogy a lelke még mindig itt időzik, és figyel minket.

Hirtelen szél támad, és megrezegteti a fákat. A levelek hozzáérnek a hajamhoz, mintha megéreznék bennem a fájdalmat, és meg szeretnének vigasztalni.

Hüvelykujjammal végigsimítok a medálos láncon, amelyet a nyakamban viselek – a domború szimbólum az örökkévalóságot, a kozmikus egyensúlyt jelképezi. Mindnyájunkban három lélek lakozik, és elválnak testünktől, amikor meghalunk. Az egyik a földre tér vissza, a másik a levegőbe, az utolsó lélek pedig alászáll az élet kerekébe. Ajkamat a csomó közepét ékítő kemény, sima gyöngyhöz nyomom.

A gyásznak íze van, keserű és hosszan tartó, de olyan lágy, hogy néha édes íznek álcázza magát.

Anyám, itt hiányzol a legjobban.

Ígéretet suttogok neki, hogy visszatérek a gyógyírrel Shu betegségére.

Kezemet a szívemre szorítom és meghajolok, ígéretként az élőknek és a holtaknak, és hátrahagyom gyerekkorom otthonát.

Kiérek az országútra, amely közelebb visz a szunnyadó faluhoz. Még egyszer hátrafordulok, hogy lássam, ahogy a kertjeinkre boruló éjszaka lassan múlni kezd. Még a sötétben is látom, hogy köd gomolyog a teafák fölött, és elhomályosítja a színüket. Imbolygó zöld és fehér tengere.

Ekkor meghallok valamit – különös suhogást, mint valami madáré. Megtorpanok, mozgást látok a közeli épület cseréptetőjén, lent a lejtős gerinc felől. Felismerem a szarufa formáját – ez a tearaktár a város szélén. Visszatartott lélegzettel fülelek. Ez nem madár. Cipők nesze, ahogy valaki megcsúszik a tetőn.

Árnyék jelenik meg előttem a porban, fentről vetül rám – görnyedten lapul. Betolakodó.

Nincs megfelelő indok arra, hogy valaki a kormányzó raktára környékén ólálkodjon. Hacsak nem azt szeretné, hogy négy ló négy irányban megiramodva szétszakítsa. Vagy… ha hatalmában áll dacolni vele három férfi erejével, és képes egy lendülettel felugrani a háztetőre, karddal utat vágni magának a katonák tömegében.

Az Árny.

Számos rémtörténet terjed az Árnyról – a különös alakról, aki állítólag az egész országot sújtó teamérgezések mögött áll. Köztudott, hogy banditák leselkednek Dàxī határainál, kirabolják a karavánokat, és megsebesítenek bárkit, aki az útjukba kerül. Van azonban egy bizonyos törvényen kívüli, aki nincs fenn az igazságügyi minisztérium által ismert bandák listáján. Egy törvényen kívüli, aki képes megtalálni a rejtett kincseket, felfedni a titkokat, holttestek tucatjait hagyva maga után.

A varjúszárny, amelyet felvillanni láttam a teáscsésze fölött a gőzben… mégiscsak ómen volt.

Valami elrepül a fejem felett, és puffanva földet ér a lábamnál. Szitkozódás cseng felettem, a léptek felgyorsulnak, ahogy az alak eliszkol. A szitkozódás kelti fel az érdeklődésemet: ha ez a híres Árny, akkor rettenetesen emberi a hangja. A kíváncsiság a gyanakvással viaskodik bennem – de hirtelen erőre kap, és a szikrából láng lesz.

Felveszem a leesett tárgyat, és a körmöm kihasítja a vékony papírcsomagolást. Alatta valami ismerőst tapintok – vékony szálak tömör tömbbe préselve, földes illatot árasztva. Teakocka. Átfordítom a csomagot, és a vörös pecsét figyelmeztetően csillan meg. A kormányzó azt állította, hogy az összes mérgezett kockát elkobozták, és elrendelték a megsemmisítésüket.

Követem a tetőről hangzó léptek zaját, a gyomrom a rettegéstől minden lépéssel egyre jobban görcsöl, és a félelem haraggá válik. Haragszom anyám halála miatt, Shu állandó fájdalma miatt.

Kihúzom magamat, morgás tör fel a torkomból, ahogy a bátorságtea ereje átjárja a testemet, vakmerőségre biztatva. Ledobom a vállamról a holmimat, és a raktárépület falának támasztom. A teakockát a markomba zárom, és megszorítom. A darabok porrá morzsolódnak, és vékony sávban leszóródnak mögöttem, miközben futásnak eredek. A düh jó érzés. Valóságos, jóleső felüdülés a szokásos tehetetlenségem után. Az elmém egyetlen pontra szűkül: nem hagyhatom, hogy az illető elmeneküljön a méreggel. Akkor semmiképp, ha emiatt talán egy másik lánynak kell eltemetnie az anyját.

Száguldva fordulok be a sarkon, már a lopakodás látszatáról is lemondtam. Most csak a sebesség számít.

A szemem sarkából egy elmosódott, sötét alakot pillantok meg a levegőben, ahogy tőlem alig húsz lépésre ér földet. Háttal áll nekem, és nem gondolkozom: két lélegzetvételnyi idő alatt már ott is vagyok mögötte, és minden dühömmel rávetem magam.

A földre zuhanunk, az idegent kibillentettem az egyensúlyából. Próbálok megragadni rajta valami, megmarkolom a ruháját, pedig az esés miatt fájdalom hasít a vállamba. Az alak már mozog is, ide-oda tekereg, de én nem eresztem. Belekönyökölök a tolvaj bordájába, amitől elakad a lélegzete. Erre a tudásra akkor tettem szert, amikor apámnak segítettem, és felnőtt férfiakat kellett lefogni, míg apám helyrerakta a csontjukat.

Kár, hogy a tolvaj nem apám egyik betege, akik rendszerint legyengültek, vagy félrebeszéltek a fájdalomtól.

Az idegen gyorsan reagál, elkapja jobb csuklómat, és az ellentétes irányba löki. Felüvöltök, és elengedem. Az alak egyetlen könnyed szökkenéssel felpattan, mielőtt a hajamat kisimíthatnám a szememből.

Feltápászkodom, sokkal kevésbé kecsesen, és egymást méregetjük. A hold magasan fölöttünk tündököl, mindkettőnkre fényt vetve. Az alak karcsú, egy fejjel magasabb nálam. Sötétség homályosítja el az arcát, mintha rémálomból lépett volna elő – arcának felső felét egy darab fa fedi. A ferde, dühös szemöldökből szarv ível felfelé. Mint a démonok istene, aki pallosa egyetlen suhintásával képes levágni a bosszantó kísértetek fejét.

Maszk, amely elrejti a Dàxīt nyomasztó rettenet arcát.

Felveszi a dulakodás közben elejtett zsákját, és csomóval rögzíti a vállán. Tekintete szinte perzsel a maszk mögül, a szája kemény vonallá válik.

Mögöttem ott a szabadság, le, a kikötő felé, ahol a raktári munkások fogadják a rakományokat. Ellophatja az egyik hajót, vagy eltűnhet a sikátorban. A másik út a falu központja felé vezet, ahol nagyobb az esélye annak, hogy elkapják a járőrök.

Nekilódul, és megpróbál nyers erővel félrelökni. De elhajolok, és nekirontok a lábának, hátha megint ki tudom billenteni az egyensúlyából. Csakhogy ellép oldalra, és félretol, de ahogy elhalad mellettem, belekapaszkodom a zsákjába, amitől hátratántorodik.

Megpördül, és térden rúg. A lábam kimegy alólam, a karomra esem, és éles fájdalom árad szét bal oldalamban. Újabb rúgás, és elterülök a porban. Ez a tolvaj pontosan tudja, hová kell céloznia. Esélyem sincs ellene.

Újra megpróbál elfutni, de ekkor a hasamra fordulok, és körmömet belemélyesztem a lábába, így kénytelen magával vonszolni. Nem hagyhatom, hogy eltűnjön a méreggel. Mély lélegzetet veszek, hogy sikítsak, de mielőtt egy hangot is kiadhatnék, a tolvaj hatalmas ütést mér a halántékomra. Eldőlök, a fájdalom úgy lobban fel a koponyámban, mint valami tűzijáték.

Megpróbálok utánabotorkálni, de csak zihálok. Minden elmosódik előttem, az épületek ringanak, mint a fák. Odakúszom a falhoz, nekidőlök, és épp időben nézek fel, hogy lássam, amint a sötét alak felugrik az egymásra rakott hordókra, és már a háztetőn van.

A tolvajt elnyeli az éjszaka, semmi sem bizonyítja, hogy egyáltalán itt járt. Leszámítva a hajam alól szivárgó vért, és a fülemben még mindig visszhangzó csöngést.

HARMADIK FEJEZET

BICEGVE INDULOK TOVÁBB, a bokám és az arcom lüktet a fájdalomtól. Csak megyek és megyek, míg a látóhatáron feldereng a hajnal, és egy gazda halad el mellettem szekerén. Végigmér, és felajánlja, hogy elvisz egy darabon. Felmászom hátulra, és elalszom a köleses- és rizseszsákok között. Egyetlen társaságom egy rikoltozó kacsa, ami egész úton háborog a zötyögős út miatt, míg el nem érkezünk Nánjiāng városába, amely a Jáde folyó déli partján fekszik, még lovon is többórányira Sùtól. Az egész napom ráment volna, ha gyalog kell megtennem ezt az utat.

A nyakláncomat pénzzé teszem a zálogházban, hogy kifizethessem a viteldíjat a fővárosig. Még egy emlék oda, amely anyámhoz kötött. De csak akkor tör rám hirtelen a magány, amikor délután a tömegben tolongva a hajó fedélzetére lépek. Sù tartományának abban a szegletében, ahonnan jövök, az összes falusit ismerem arcról, a legtöbbjüket név szerint is, és ők is engem. Itt már nem vagyok Zhang doktor akaratos lánya. Mintha valaki más arcát öltöttem volna magamra.

Behúzódom a komp hátsó végébe, leülök, és szorosan magamhoz ölelem a holmimat. Körülöttem az emberek nevetgélnek, elvegyülnek egymással. Aprópénzért játszó vándormuzsikusok zenéje száll a levegőben. Ám én továbbra is nyugtalan vagyok, félek, hogy Shu hazugságai nem váltak be, és lefülelnek, mielőtt a komp elhagyná a kikötőt.

Apám elkerülhetetlen rosszallása súlyosan fonja körbe a nyakamat. Sosem értett meg, habár egy fedél alatt aludtunk. Nem engedte volna, hogy elutazzam a versenyre. Okot talált volna rá, hogy eltántorítson ettől az ostoba próbálkozástól – túl fiatal vagyok, és képzetlen, hogy egyedül utazzam. Shu túl beteg, hogy valaki más gondjaira bízzuk, apám sosem hagyná el a falut, mert kötelesség fűzi a betegeihez…

Egy lány táncra perdül előttem, ami jóleső felüdülést jelent aggodalmaim közepette. Karjainak kecses, lendületes mozdulatait édes hangja kíséri. A tömeg lelkesen tapsolni kezd, amint felismerik A kolduslány dalát.

A történet a gyászról szól. Egy névtelen árva lányról. Egy háborúban odaveszett városról. A lány az utcákon kóborol, éhesen, magányosan.

Útitársaim arcán érzések villannak fel, ahogy a zene hangjai körülveszik őket. A táncos kifejező mozdulatai, a hajó gyengéd imbolygása, a szavakból áradó vágyódás, mind keserű ízzé áll össze a torkomban.

Mindig is a húgom volt a melegszívű. Könnyen mosolygott a születése pillanatától, míg én tüskés voltam, és nyughatatlan, jobban éreztem magam a növények, mint az emberek között. Észleltem, hogy a falusiak megtűrik a jelenlétemet, de Shut szerették. Engem bármikor mellőzhetett volna a csodálatuktól övezve, mégsem feledkezett meg rólam. Mindig megosztotta, amit tőlük kapott, megvédett nyers szavaiktól.

Most rajtam a sor, hogy megvédjem.

Fejemet a karomra hajtom.

A lány hangja felszáll a tömeg fölé: „Oly messzire vándoroltam otthonomtól…”

– Tessék! – Valamit a kezembe nyomnak. Felpattan a szemem, és egy nő aggodalmas arcát látom. Vastag kelmébe bugyolált elégedett csecsemőt tart a karján. A nő széles, sötét szeme kedves. – Ha eszel valamit, a gyomrod talán megnyugszik – mondja.

Lenézek, hogy mégis mit adott. Egy darabka szárított sertéshúst, amely zsíros és vörös. Amikor az orromhoz emelem, az illatától azonnal összefut a nyál a számban. Óvatosan beleharapok. A hús egyszerre édes és sós, és jó rágni. Az eszegetés eltereli a figyelmemet a gyászos dallamról, mert valami másra összpontosíthatok, míg a fejem kissé kitisztul.

– Köszönöm – dünnyögöm, és a zsírt beletörlöm a tunikámba. – Ízletes volt.

– Most először utazol kompon? – kérdezi az asszony ütemesen paskolva a baba hátát. Meg sem várja a válaszomat, már folytatja is. – Emlékszem, hogy amikor először utaztam Jiába, mennyire letaglózott. Mennyi ember! Kínosan éreztem magam, mert annyiszor hánytam a korláton áthajolva, hogy a végén már állni is alig bírtam.

– Gyakorlott utazónak tűnsz – jegyzem meg. Van valami a nőben, ami anyámra emlékeztet. Ő is habozás nélkül segített volna egy idegennek.

A nő elmosolyodik.

– Nemrég mentem férjhez. Nem is sejtettem, hogy amit tengeribetegségnek hittem, azt valójában az okozta, hogy ennek a picinek a bátyjával voltam várandós. – Tekintete szeretettel siklik a pár lépésre álldogáló két személy: egy magas és egy alacsony alak, egy férfi és egy hatévesforma kisfiú felé.

– Ezek szerint a gyerekeid is gyakorlott utazók lesznek – mondom.

A nő felnevet.

– Minden tavasszal Jiába utazunk, hogy rendbe tegyük a férjem őseinek sírját, és meglátogassuk azokat, akik a fővárosba költöztek. De örülök, hogy a férjemet egy tartományi városba helyezték, távol Jia politikájától. Egyszerűbb az életünk. Ez az álmom a fiam és a lányom számára.

Annak idején a szüleim a fővárosban ismerkedtek meg. Anyám állapotosan tért vissza a falunkba, egy idegennel, aki a férje lett. Az évek során csak futva említette a fővárost. Egy-egy sóvárgó megjegyzés a citera hangjáról, egy-egy odavetett mondat a palota keleti falán felkúszó lilaakác virágának illatáról.

Shuval többször is megkérdeztük: Miért nem mehetünk vissza, anyánk? Az ölében ülve könyörögtünk, hogy meséljen még a főváros szépségeiről. Olyankor azt mondta, nincs mit mesélnie, semmi sem fogható a családunkhoz. De nélküle a családunk összeomlott, mert már nem tart össze minket, és most útra keltem, hogy megmentsem, ami még megmaradt.

A nő elégedett mosollyal csókot lehel a kisbaba kócos hajára. A gyerek kinyitja apró száját, nagyot ásít, majd még jobban belefúrja magát édesanyja mellkasába. Ez a nő azt az életet éli, amelyet apám nekem szánna: legyen elég étel az asztalon, kényelmes otthonom, és férjem, aki gondoskodik rólam. Leszámítva azt, hogy a szüleim látták Jia csodáit, éltek nyüzsgő mélységében, és semmire sem vágytak annyira, mint arra, ami otthon várta őket, miközben én csak a falunkat ismerem és a környező vidéket.

A kompon töltött idő úgy telik, mint valami különös álom. Útitársam, Lifen, szinte befogad a családjába. A térdemen lovagoltatom a babát, vagy elhúzom a fiúcskát a korláttól, ha netán túlságosan kihajolna. Nem hajlandók fizetséget elfogadni az ételért és italért, amit megosztanak velem, és a szívembe alázat költözik kedvességük láttán.

Útközben rengeteg várost érintünk, utasok szállnak fel és le. A hajón mozgalmas az élet, mivel a zenészek tovább játszanak, az árusok a hátukon és a fejükön cipelt kosarakból kínálják portékájukat.

Éjjelenként nekidőlök a korlátnak, és figyelem a felettem örvénylő csillagokat. Ne hagyd, hogy becsapjanak, mondta egyszer anyám. A csillagok nem olyan békések ám, mint amilyennek tűnnek. A csillagászok feladata megfejteni égi útjukat, a próféciákat, amelyek nagy családok és királyságok emelkedését és bukását jósolják meg. Éppolyan tűzzel égnek, mint a mi napunk.

– Régebben arról álmodtam, hogy csillagász leszek – zavarja meg a gondolataimat egy hang. Lifen férje, Yao tisztviselő huppan le mellém a padra, és egy cserépibrikben forralt bort nyújt felém. Belekortyolok. Az ital forrón árad szét bennem, és felhevíti a mellkasomat. – Nem volt hozzá érzékem. Aztán költő akartam lenni. Érzelmes költeményeket írtam a száműzött hercegről és magányos szigetéről.

Ezen felkacagok, mert elképzelem fiatalon, komolyabb ábrázattal, ecsettel a kezében.

– És?

– Az élet ért ahhoz, hogyan fogja ki a szelet álmaink vitorláiból – feleli, de nem engem néz, hanem a vízről villódzva visszaverődő fényt.

A bor melege bátorságot önt belém.

– Én nem fogom hagyni – jelentem ki határozottan.

Yao felnevet, öblösen, kedélyesen, mintha nem hinne nekem. Amikor Lifen megemlítette, hogy a férje a kormánynak dolgozik, eleinte tartottam a férfitól. De rövidke beszélgetéseinkből is hamar kitűnt, hogy meglehetősen különbözik a falunkat igazgató kormányzótól.

Megborzongok, amikor eszembe jut Wang kormányzó. A rettegett férfi, fekete köpenye mindig sötét fellegként gomolygott körülötte. A kormányzó soha nem kér; ő csak azt tudja, hogyan kell elvenni, követelni, bárkit megszorongatni, amíg az utolsó cseppet is kifacsarja a hatáskörébe tartozókból. Állítólag valakinek a kutyáját kirángatta az útra, és agyonverte, mindenki szeme láttára. Állítólag nevetett a vonyító állaton, amit azért büntetett meg, mert a gazdája nem tudta kifizetni a havi adót.

Wang kormányzó az évek során különös érdeklődést tanúsított apám iránt, mintha a nemezisét látná benne. A falusiak sokszor kérik apám segítségét, hogy az ínséges időkben a tisztviselőkhöz forduljon enyhítésért. Apám a saját szemével látta, hogy az emberek mennyit szenvedtek, mégis továbbra is enged a kormányzó szeszélyeinek. Talán emiatt nehéz megértenem apámat. Ez a legmegbocsáthatatlanabb fajta hűség. Különösen, amikor mélyen legbelül tudom, hogy Wang kormányzó többet is tehetett volna a mérgezések megakadályozására, és még mélyebben néha azt gyanítom, hogy ő áll mögöttük.

De most itt ülök Yao tisztviselővel meghitt csendben, forralt bort iszogatunk, míg a kezem és az arcom átmelegszik, és bizseregni kezd.

Miután az utolsó cseppet is kitöltjük, összekoccintjuk ibrikünket, és felhörpintjük az italt. Yao felsóhajt.

– Az a jó abban, ha az ember idősebb, hogy felismeri, minden visszatér önmagába – mondja álomittas dallammal hangjában. – A dolgok változnak, de vissza is térnek. A csillagok folytatják égi útjukat, a tehéncsorda mindig visszabaktat a tehenészlányhoz. Van ebben valami megnyugtató. Ettől kevésbé magányos.

Megpaskolja a vállamat, majd feláll, és otthagy gondolataimba merülve.

Kibámulok a vízre. Egész eddig nem gondoltam erre, de igaza van. Valóban magányos vagyok, de nincs honvágyam. Mindig is így éreztem: mintha nem tartoznék a faluba. Időnként, késő éjjel, amikor Shu békésen pihen, de engem kerül az álom, nyugtalanító gondolatok találnak meg. Gyökeret vernek, és nem hajlandók elengedni. Rémes dolgokat suttognak – hogy az apám azt kívánja, bárcsak én, és ne Shu lenne beteg. Hogy a családom boldogabb lenne, ha eltűnnék.

Apám a saját képzeletének világában létezik, mindannyian játsszuk a szerepünket aszerint, hogyan kell egy derék orvosnak és derék lányainak viselkedniük. Mindig azt hittem, ha a jó szavakat mondom ki, illendően viselkedem, akkor nem hozok újra meg újra bajt a házunkra.

Még amikor anyám élt, még amikor boldog voltam a kertekben a családommal, mindig úgy éreztem, hogy körülöttük keringek, hasonló teret töltök be, de a saját láthatatlan pályámon járok, és fogalmam sincs, merre visz majd.

Talán hamarosan megtudom.