Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Sofie Riis Endahl

Pixie lever stadig

2021, Byens forlag

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Soós Anita

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978 963 551 228 7

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Sofie Riis Endahl

© Hungarian translation 2025, Soós Anita

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

A legeslegjobb barátnőmnek, Liselotténak

A VIHAR

0

Kezdetben csak Emma voltam.

Emma, aki egy fejjel magasabb a többi lánynál.

Emma, aki Harry Pottert olvas a kedvenc ablakpárkányán az osztályteremben, és csak időnként sandít a padok között Just Dance-ező társaira.

Míg Kalinda rá nem talált a sarokban, amely ettől fogva a közös búvóhelyük lett, ahonnan csak akkor másztak elő, amikor megengedték a többieknek, hogy lemásolják a matekleckéjüket abban a reményben, hogy majd meghívják őket az alkoholmentes bulijukba.

De a bulikban is megtalálták a maguk sarkát.

* * *

Pixie-t a királynő fedezte fel. Felnyitotta a mellkasomat, és zseblámpájával megvilágította a bordáimon katonás rendben sorakozó tizenkettes osztályzatokat, mégpedig úgy, ahogy én még soha, egyszerűen mögéjük pillantott, és észrevette, hogy:

Pixie szeret eltűnni a rózsaszín bundájában,

szívesen festi a haját a szivárvány színeire,

vagy vesz hajpántot a second hand üzletben, és teleragasztja a Panduro Hobby boltban vásárolt gyémántokkal,

vagy virágokat és méheket hímez a Vöröskereszt használtruha-üzletéből származó farmerekre.

Pixie őrült volt,

Pixie folyton pörgött,

Pixie idegesítő volt,

de legalább volt.

Pixie nem gondolkodott feleslegesen,

és a gondolatai általában nem a saját

kis tinédzserproblémáin jártak,

nem zavarta, hogy a fiúk fele

alacsonyabb az ő száznyolcvanhárom centijénél,

és nem törte a fejét azon, hogy Jézus lefeküdne-e
azzal az elsős kis barnával,

aki azóta rá sem nézett másokra,

hogy a srác elénekelte az Én csajom című dalt
a péntek esti bárban.

Nem, Pixie-t ennél sokkal fontosabb dolgok érdekelték:

Vajon lehet-e az ember a barátja egy kutya,

ha a kutya még annak sincs tudatában, hogy létezik?

Hogy a világegyetem görbülete negatív,

nulla vagy pozitív?

Vajon jobb lenne a bolygónknak,

ha kihalna az emberiség?

Nem kellene múlt időben beszélnem róla.

Hiszen Pixie még mindig él.

0.25

Az élet a gimnáziumban kezdődött.

A Királynő az első tanítási napon a tanítványai közé hívta Dionüszoszt, Szókratészt és Jézust – talán azért, mert az osztálybeli fiúk közül csak ők nem hordtak ezer koronánál drágább cipőt, vagy talán mert ők hajtották fel leggyorsabban a nyáriasan langyos DP sörüket.

Így négyen kellemes társaságot alkottak, kellően különbözőek voltak ahhoz, hogy akár egy amerikai középiskolás sorozatban is megállják a helyüket.

Dionüszosz,

félig nő, félig férfi, akárcsak névadó istene,

rövidre nyírt haj, hatalmas muszklik

és tűzvörös rúzs

(bár ezt csak később kezdte használni, elsőben még a bizonytalan srác mintapéldánya volt, aki azt hitte, senki sem látja, hogy annyira mélyen elrejtőzött a szekrényben, hogy Aslan hamarosan leharapja a fejét).

Szókratész,

az elengedhetetlenül szükséges ázsiai srác,

aki harminc centivel magasabb volt az átlagos ázsiai fickóknál,

és Niels Bohr helyett az Isteni színjátékot bújta.

Jézus,

aki folyton fodrász után kiáltó sötétbarna hajával tényleg hasonlított Jézusra, és sehova sem ment a hátára akasztott gitárja nélkül – hiszen egyetlen lehetőséget sem akart elszalasztani, hogy eljátszhassa a Wonderwallt.

És persze ott volt az önjelölt Királynő,

aki minden piáláshoz göndör fürtjeire biggyesztette a Fætter BR játékboltban vett koronáját,

és csak ritkán volt látható 2013-Tumblr-girl-wannabe-grunge-os neccharisnyája nélkül – ha mégis, akkor biztosan a lyukas farmernadrágja alá vette fel.

* * *

Már az első három nap után nagyobb udvartartásra vágyott, hát nekivágott a szép nagyvilágnak, azaz kiment az Állatparkba, hogy megfelelő, alkalmas alattvalókat találjon – lehetőleg a saját nőies fajtájából.

Fogalmam sincs, mit látott bennünk Kalindával. Hiszen teljesen egyformák voltunk, csak a hajunk különbözött, az enyém hidegtejleves-színű volt, az indiai származású Kalindáé pedig sötét. Az általános iskolai 11,8-as tanulmányi átlagunkat egyikünk sem akarta nagy dobra verni.

Ott álltunk a leginkább sarokra hasonlító helyen egy fának támaszkodva, mi voltunk az egyetlenek, akiknek a fehér pólóját valami csoda folytán nem péniszek díszítették, és nem volt rajta olcsó, de hajlandó felirat. Éppen az első sörünket kortyolgattuk, amikor a Királynő egyik kezében egy pocsék vodkával, a másikban egy cigarettával ránk mutatott, és megszólalt:

„Te, akinek nem emlékszem a nevére,

és te, akinek szintén nem emlékszem a nevére.

A lelketekben lévő tűz kialudt, ha egyáltalán valaha lobogott,

még idekint is érzem a belőletek áradó hideget.

Lépjetek be a paradicsomomba, és lobbanjatok újra lángra!”

* * *

Igen, ennyi történt. A Királynő ettől volt elbűvölő. Még csak bentlakásos iskolába sem járt – mégis kezdettől fogva őrült volt.

Elnevezett Pixie-nek, mert mindent lehetett mondani rám, csak azt nem, hogy kicsi vagyok, Kalindának pedig a Cosette nevet adta, mert szünet nélkül musicaleket énekelt anélkül, hogy észrevette volna, és mindent, amit dán- vagy angolórán olvastunk, A nyomorultakhoz hasonlított.

* * *

Tove fél év után jött át biosz-kémiáról a zenetagozatra.

A Királynő azonnal lecsapott rá, és a tanítványok közé hívta, mert szerinte hasonlított Tove Ditlevsenre, nekünk pedig nagy szükségünk volt egy költőre, aki Jézus nyálas popdalait valódi művészetté változtatta.

Sosem értettem meg Tovét.

A többiek valószínűleg többet láttak a göndör, fekete boszorkányfürtök és a mélyen ülő jégkék szempár mögött egy slammernél, aki még nem élt át elegendő fájdalmat ahhoz, hogy igazi slamet alkosson.

Mindenekelőtt azonban azt nem értettem, hogy miért van szükségünk még egy bandatagra.

Hiszen hatan voltunk, és ez a szám tökéletes a tanulmányi kirándulásokon, mert senkinek sem kell egyedül ülnie a buszon, mint ahogy nekem kellett hetedikben egészen Viborg-ig.

De a Királynő igazi uralkodó volt, és az uralkodók döntik el, kit engednek be a birodalmukba, és kit dobnak ki a falakon kívülre.

0.5

Aztán persze ott volt Emma, aki nem akart meghalni, és Pixie, akinek elege volt abból, hogy véres kézzel kelljen élnie, miután megfojtott egy újabb szürke figyelmeztetést, hogy nem kellene egy olyan szerdán alkoholizálnia, amikor 23:55-ig le kell adnia egy esszét angolból.

* * *

De ahogy csak egy Királynőnek volt helye a bandában, úgy az esetemben is csak egy pilóta irányíthatott.

0.75

Elérkezett az utolsó tanítási nap, és mi éltünk.

Keserű, kartondobozos fehérbort ittunk az egerød-i állomásépület tetején, szétosztottuk Szókratész utolsó dzsointjait, amelyektől azért akart most megszabadulni, hogy ne szívja őket vizsgára készülés közben, amitől aztán folyton ugyanazt a hét Rocazino-slágert üvöltötte volna.

Harmincegy nap és összesen huszonhárom vizsga után megkapjuk a minden érettségizőnek járó sapkát, és soha többé nem köt gúzsba a minden reggel fél hétkor megszólaló ébresztőóra vagy a vérfürdőre emlékeztető jelenléti ív.

Ezután már minden csak hetünkről szól majd:

A Királynő

Szókratész                        Tove

Pixie                                 Jézus

Cosette      Dionüszosz

* * *

A tanítványok.

Vajon mihez kezdünk?

– Pornóstúdiót nyitunk! – jelentette ki a Királynő, fejét Szókratész ölében pihentetve, aztán felhajtotta a maradék bort. Egy kicsi az arcára folyt, és nedves foltot hagyott a fiú világos farmerján. – A pornó nagyszerű üzlet! Talán még igazi tiarát is kapok.

– Pedig a műanyag gyémántok is kitűnően állnak neked. – Szókratész a korona fogai köré csavarta a Királynő mézszínű fürtjeit. – Ha én játszhatom a tanárt, és te leszel az engedelmes diáklány, benne vagyok.

A Királynő egyetlen pillantással magához láncolta Szokot, miközben lassan megnyalta a szája szélét.

– Mintha a Királynő képes lenne eljátszani az engedelmes diák szerepét – vetettem közbe, és hunyorogva az egerød-i családi házak mögött lenyugvó nap felé fordultam. A tetők ringatóztak a vöröses fényben. Előre-hátra a bölcsődalra, amely már nem tudott ágyba csalni minket a sötétség beállta előtt.

– Ügyelj a nyelvedre, ifjú hölgy! – A Királynő felém hajította a boros kartondobozt, de az orrom előtt egy centivel sikerült elkapnom.

Szókratész elfogadta a dzsointot Jézustól, beleszívott, aztán a füstöt kieresztette az orrán, mint egy sárkány. – Hamarosan szimpoziont is kell tartanunk.

– Szok, őszintén, mi az a szimpozion? – A Királynő kuncogva konstatálta saját tudatlanságát.

– Komolyan kérdezed? Három hónapig olvastuk A lakomát ókortudomány-órán. – Szókratész a Királynő ajkához emelte a dzsointot, a lány beleszívott. – Alapjában véve az utóbuli görög változata, amelyen részt vesz egy csomó vén pasas, beleértve a bölcselkedés atyját, Szókratészt is. – Szókratész az elismerés jeleként megcsókolta, majd a kékeslila ég felé emelte két ujját. – Aztán beszédeket tartottak Erószról. Az erotika istenéről.

– Nem vagyok hajlandó olyan istenről szónokolni, aki nem az apám. – Jézus kifújta az arcából Jézus-frizurája egy tincsét, de az ugyanoda visszahullt. Felemeltem a kezem, hogy a füle mögé simítsam, de rájöttem, hogy a kör túloldalán ül.

A körme végigfutott a gerincem mellett.

Szókratész a szemét forgatta felé.

– Két szabály van: Mindenkinek meg kell innia minimum két üveg bort, és tógát kell viselnie. Legalábbis az este kezdetén, a későbbiekben már nincsenek elvárások az öltözéket illetően. – Megszorította a Királynő combját, mire az felvisított. Egy járókeretes házaspár felsandított a tetőre, de a bükkfák koronái eltakartak minket.

A dzsoint megtette hatását, és ködös fátylat borított a néma közösségre. Tove fejét a Királynő ölébe hajtotta, és megszámolta a sötétkék égbolton ragyogó huszonhárom csillagot.

– Állandóan új csillagok születnek, szóval most kezdheted elölről – vigyorgott Jézus.

Tove nyelvet öltött rá,

mire a fiú arcán megjelentek a gödröcskék,

a pulzusom rögtön reagált

BUM, bum, BUM, bum, BUM, bum…

A pillantása magához láncolt

az osztályterem másik végéből

a biológiaórán,

amikor csipogás jelezte, hogy üzenet érkezett a telefonomra.

Most éppen megb…

– Egyszer el kell jönnötök velem az LGBT+ bárba. – Dionüszosz őzikére hasonlított hosszú műszempilláival. – Hiszen egyikőtök sem teljesen heteró.

– Na és? – Csókot küldtem a Királynőnek, aki visszakacsintott.

– Csak Szok nem meri kimutatni valódi, szivárványszínű énjét. – Megbökte Szok hasát, de a haverja mereven bámult maga elé.

– Fogd be a szád!

A tölgyfák levelei susogtak a szélben.

Cosette-re sandítottam. Tekintete az ölében pihenő mobilra tapadt. Sötétbarna haja vízesésként keretezte az arcát.

Ujjaimat az övéi közé fűztem, így az egyik kezét nélkülöznie kellett, miközben megírta az Utánfutójának, hogy alig várja, hogy megszabadulhasson az idétlen hippi barátaitól, végre hazamehessen, bebújhasson mellé a paplan alá, és romantikus szex közben sóhajtozhassa, hogy jobban szereti a csillagoknál.

Felnézett rám, és halványan elmosolyodott.

Azóta, hogy isteni kinyilatkoztatást kapott, és márciusban jobbra húzta a Tinderen, a srác a gonosz tengeri boszorkányhoz hasonlóan csigaházas nyakláncába zárta a hangját.

Talán már meg sem érdemli a becenevét, mert azóta nem énekelt és nem beszélt A nyomorultakról és más musicalről sem.

Mivel Cosette-nek már nem volt kedve rám nézni, én sem néztem rá, inkább Szókratészt figyeltem.

Nyurga dán alakja és dús szemöldöke, keskeny japán szeme és fényes fekete haja összemosódott a szemem előtt, és a következő szavak csúsztak ki a számon:

– Miért hívnak Szókratésznek, és nem Li Shangnak, mint azt a jóképű fickót a Mulanban? – Oldalra billentettem a fejem, és olyan intenzíven bámultam keskeny, fekete szemébe, hogy a sötétség beszippantott… mintha meleg csokoládéba mártottak volna.

– Jaj, Pix, hát azért, mert olyan okos vagyok… és a belső, ugyebár, többet nyom a latba a külsőnél. – Hármat csettintett, mint egy hetedikes iskoláslány, aki túl sok Hannah Montanát látott. – Egyébként is abszolút megfelel a hollywoodi gyakorlatnak, hogy egy félvér japán játsszon egy görögöt.

– De hát én a külsőmről kaptam a nevemet! – Karmozdulatommal magammal rántottam Cosette kezét. Fel sem pillantott az Utánfutó csöpögős üzeneteiből. – Pixie, mint kicsi, én, mint nagy.

– Rómeó, ó, Rómeó. – A Királynő színpadiasan a homlokára csapott. – „Mi is a név? / Mit rózsának hívunk mi / Bárhogy nevezzük, éppoly illatos.”{1}

– Még szerencse, hogy legalább a Shakespeare-órákon odafigyeltél. – Szókratész megcsippentette a Királynő orrát.

Egy darabig csendben ültünk, közben Rocazino a Szerencselovagot bömbölte.

Cosette a kisujjával bepötyögte az Utánfutójának, hogy milyen mélyen venné a szájába a farkát.

Dionüszosz és Tove akaratlanul megint farkasszemet nézett egymással.

Szókratész lassan a Királynő összes haját belefonta a koronájába,

nekem pedig sikerült szemkontaktust teremtenem Jézussal.

Némán formáltam a szavakat:

Szerencselovag, egyedül lovagolunk, lovagolsz?

Nyári szex a szülei kocsijában.

Kétszáz fok a bádogdobozban,

magas fenyők ölelésében.

Jézus a magasba tolja a fenekét a hátsó ülésen,

hogy le tudja venni a rövidnadrágját.

A francba, elfogyott a mobilnetem.

A Spotifyon keresgéltem

az anyósülésen.

Szeretnél egy kis zenét?

Anélkül nem az igazi.

Pillantásom a visszapillantó tükörben találkozott az övével,

az ajkamba haraptam,

gyűlölte, hogy imádta zenére csinálni.

Mindegy, letöltöttem egy dalt,

a Rocazinotól – igazi minőség.

Elnéző mosollyal a fejét csóválta felém – vajon nem volt véletlen, hogy nem jöttünk össze a márciusi emlékkönyves hétvége óta?

Váratlanul a nehézségi erővel ellentétes erő kezdte húzni a lábamat.

– Már tudom, mit csináljunk! – Felmásztam az alig emelkedő tetőre, és kitárt karral egyensúlyoztam a gerincen. – Interrail bérletet veszünk! Heten, nyáron, csak egy vonatjegy, és a lábunk előtt hever Európa.

– Honnan van ennyi energiád, Pixie? – sóhajtozott Jézus, és fejét Tove hasára tette, hogy érezze a szívdobogását.

80-as éveket idéző tematikus buli a gimiben.

Részegen botorkálva

a házukhoz értünk,

amikor észrevette,

hogy a táskáját,

benne a kulcsokkal, a ruhatárban felejtette,

így végül a biciklitárolóban estünk egymásnak

a fagyban.

– Menjünk Budapestre, ott egy tízesért ihatunk Somersbyt. – Kezemet a csillagok felé emeltem, hogy lelkesedésem átragasszam a többiekre. – Vagy Athénbe feta sajtot és friss fügét enni vacsorára, vagy Hollandiába, ahol elkezdhetjük a sztriptíztáncos karrierünket.

– Te megőrültél, Pixie. – A Királynő a karom után nyúlt, és magához húzott, hogy a fejemet hajtsam az ölébe.

* * *

Ez az este is pont úgy ért véget, mint a többi – egy kupacban hevertünk, fejünket egymáson pihentettük, túlságosan betéptünk ahhoz, hogy képesek legyünk tisztán gondolkodni, miközben a sötétkékből rózsaszínre váltó égboltot bámultuk.

* * *

Még harmincegy nap, és ránk tör a szabadság.

Annyi

mindennel

kell végeznünk.

1

Június huszonharmadikán került a fejemre a hőn áhított sapka.

A vizsgaidőszak teljesen egybefolyt. Azokat a napokat, amikor nem Pixie voltam, nem érdemes megjegyezni, és Pixie kijelentkezett, amint kézhez kapta a vizsgarendjét, és csak akkor (talán kicsit túl sokszor) ébredt fel a szunyókálásból, amikor a tanítványok összegyűltek iszogatni az egerød-i állomásépület tetején.

Amikor olyan részegen botorkált haza, hogy kulcsával nem sikerült beletalálnia a kulcslyukba, megszagolta a szőrmedzsekijét, és elfintorította az arcát a füst meg a narancsos vodka édesen keserű szagától, aztán Emmára hagyta, hogy átrágja magát a nem létező matekjegyzetek és a katicabogarakkal telepingált angol nyelvű szövegek százain.

Pixie-nek mégis sikerült lenyűgöznie Teknősbékát és egy fehér szakállas, pirospozsgás manót H. C. Andersen Psychen című meséjének kissé alternatív elemzésével, bár a cenzor nem nézte jó szemmel a rózsaszín haját meg az orrpiercingjét.

Miután egy hónapig a szobám fogságában létezett, gyenge pillanataimban kételkedni kezdtem, hogy él-e még odabent, miközben Emma mániákusan számolgatta az átlagát arra az esetre, ha Pixie, mondjuk, elszúrja, és csak hetest kap dánból.

Micsoda ostoba gondolat.

Természetesen nem szúrta el.

Ellentétben Emmával.

* * *

Amikor Teknősbéka kinyitotta előtte a vizsgaterem ajtaját, ujjongás, mosolyözön és zászlólengetés fogadta.

– Na, hányast kaptál?! – A Királynő a nyakamba borult, miközben a sapkája ellenzője belefúródott a kulcscsontomba, és majdnem lecsúszott a tarkóján. A boldogság meleg mézként áradt szét erős szorításában, és csiklandozta a belsőmet.

– Tizenkettest. – Lángoló arccal próbáltam megkeresni a családomat a folyosón álló tömegben. Anya, apa és a nagyszüleim a tanítványok mögött várakoztak pezsgővel és elemózsiáskosárral a kezükben.

Tove és Dionüszosz még nem végzett. Tove éppen felkészült, Dio pedig görcsösen ismételte Knausgård-t és Brorsont az alagsorban.

– Stréber. – Szókratész beletúrt a hajamba, de a szavai egyenesen a gyomorszájamig hatoltak. Emma stréber volt, Pixie okos, Szókratész pedig nem lett kevésbé Szókratész attól, hogy az átlaga néhány tizeddel magasabb volt az enyémnél.

– Máris hozom a sapkát! – Anya átverekedte magát a tanítványokon a győzelem piros-fehér szimbólumával a kezében. – Emma drágám, fel kell venned a sapkádat. – Az Emma név olyan volt, mintha citromot csepegtettek volna a mézbe. De az is baromi furcsa lett volna, ha Pixie-nek hív.

Apa és nagyapa egyre csak kattogtattak, és ezrével készítették a fölösleges vakus képeket, az egyikük a céges iPhone 11-es telefonjával, a másikuk pedig a tízéves digitális fényképezőgépével, miközben anya drámai lassúsággal tette a sapkát a fejemre.

– Szerencsére jó a méret. – Szókratész beleharapott a szemellenzőbe, és nem eresztette, de közben tovább beszélt. – Néhányan aggódtunk egy kicsit, amikor ötvenhatost rendeltél.

– Biztos azért, mert nincs olyan szörnyfejem, mint neked. – Megböktem a hasát, mire a fogai eleresztették a sapkámat, és tudtam, hogy nagyanya a szemét forgatja a hátam mögött anya felé.

– Emma Abildgaard? – olvasta Jézus hangosan mögöttem. A név kellemetlenül hangzott a szájából, kissé nehezére is esett kimondani. – Miért nem Pixie van a hátuljára írva?

Éreztem, ahogy dobog a szívem. Nem hevesen, nem gyorsan, de érezhetően.

– Még a végén megvonták volna az anyagi támogatást a magasabb hatalmak. – Fejemmel a családom felé intettem, éppen kiléptek a duplaajtón át a napsütésbe, és a tekintetem találkozott Jézus zöldesbarna szemével, pont úgy, ahogy Pixie-é. Emma ösztönösen elkapta volna a tekintetét, és miután a Spotify-ról levadászta a Jézus alváshoz szánt zenéinek listáján szereplő Ed Sheeran számokat, a fiú gitárhúrokon végigfutó, hosszú ujjairól álmodott volna.

Pixie nem álmodozott. Pixie élt.

* * *

Az udvaron a szüleim kibontottak egy pezsgőt a boldog érettek és a többi, pezsgővel durrogtató szülő társaságában. Hamarosan újabb üveget is ki kellett nyitniuk, mert a tanítványok szokás szerint vedeltek.

A családom elfoglalt egy asztalt meg két padot, és nekiláttak a csokoládéval bevont epernek.

Cosette fellengzős társalgást folytatott anyával a tanulmányok kiválasztásáról, míg Jézus apával beszélgetett az R.E.M. Monster című albumának értelmezéséről. A Királynő és Szókratész megtanította Kevinnek, hogyan érintheti meg az orra hegyét a nyelvével, én pedig mosolyogva figyeltem őket.

– Emma, gyere, ülj ide! – Nagyapa hatalmas tenyerével a mellette lévő mikroszkopikus helyre csapott. Leültem, persze nem volt más választásom, és azért fohászkodtam Jézus apjához, hogy a zöldes pad ne fogja meg a fehér rövidnadrágomat, amelynek a zsebeire a sapkám piros színével hímeztem virágokat, bár egy ilyen baleset Pixie-t egyáltalán nem érdekelte volna.

– Mesélj, mihez kezdesz most, hogy leérettségiztél!

– Öö, még nem tudom…

A pezsgő buborékjai egymás után robbantak szét a fejemben, és Jézus, akit síkagyú apám nyilvánvalóan faképnél hagyott, hirtelen csatlakozott a beszélgetéshez.

– Gondolom, egy évet pihenek.

– Ti, fiatalok meg a lógós évetek. – Nagyapa megvakarta őszülő szakállát. – Semmit sem akarsz csinálni?

Csinálni valamit. Ahogy az általános iskolás Emma a diáktanács elnöke volt, és részt vett a Dán Diákok Egyesületének munkájában, és közben megnyerte az országos általános iskolai matekversenyt.

Világosszürke szeme a homlokomra tapadt és elbizonytalanított,

Emma szívesen elmesélné neki, hogy kapott egy lóti-futi állást a Sand & Thorkilde ügyvédi irodánál,

és hogy ilyen állást szinte lehetetlen szerezni,

és már tudja, hogy egy év múlva a Koppenhágai Egyetem kutató matematikusi szakára fog jelentkezni,

és tulajdonképpen csak azért nem folytatja a tanulmányait rögtön, mert ezt csak a stréberek teszik, a tanítványok pedig nem stréberek.

Mivel azonban Jézus is ott volt, és Jézus nem Emmába szeretett bele, Pixie válaszolt helyette.

– Jól akarom érezni magam – nevettem, és leharaptam egy étcsokoládéval bevont savanyú eper csúcsát. A kesernyés íz szétolvadt a nyelvemen.

Nagyapa összevont szemöldökével túljátszotta a csalódást, és elszorult a szívem, amikor eszembe jutott a tizenkét éves Emma, aki tizennégy napon keresztül visszaszámlált, mert annyira várta, hogy nagyapja megnézze egy iskolai sakkversenyen, ahol három lépésben kikapott egy másik, sikerre éhes tizenkét évestől, akinek a bátyja megtanította a susztermattot.

A pad mellett álló Jézushoz fordultam.

– Hé, írj valamit a sapkámba! – Lekaptam a sapkát a fejemről, és a kezébe nyomtam.

– What? Nagyon menő vagy a beépített aranyszínű golyóstolladdal! – Jézus kikapta a tollat a gumiszalag alól, a fejfedőt az asztal szélére tette, és rám nézett

azzal a pillantással, mint éjszakánként,

amikor görög szobrokként meztelenül feküdtünk

az ágyát helyettesítő

duplamatracon,

és engem nézett,

nézett és egyre csak nézett,

aztán a gitárja után nyúlt,

és eljátszott egy

Wonderwall-szerű dalt,

én pedig második szólamot énekeltem hozzá,

és nem érdekeltek Cosette megjegyzései,

hogy egy árnyalatnyit aláintonálok.

– Írj valami okosat! Valami költőit!

– Nem bírom a nyomást, a francba! – Felhajtotta a pezsgőjét, a golyóstollat megforgatta az ujjai között, aztán írni kezdett.

Megszereztem a sapkáját, és a hátsó zsebemből előhúztam még egy tollat.

Emma gyáva nyúl, szóval biztosan azt írta volna, hogy Gratulálok a sapkához! Sok szerencsét a jövőben!, esetleg odabiggyesztett volna egy napocskát vagy egy hatalmas szemű katicabogarat.

Pixie azonban kihajtotta a sapkán lévő szalag belső oldalát, ahol még nem voltak sikamlós üzenetek.

Jéghideg keze a derekamon.

Utoljára márciusban voltunk együtt az iskola alagsori próbatermében, miközben a tanítványok a szomszéd helyiségben süvöltötték az R.E.M.-számokat, mint egyébként minden második szerda délután. Majdnem két és fél hónappal ezelőtt.

Ritkán telt el ilyen hosszú idő két alkalom között, de mintha meztelenül képzelt volna el, és azóta nem nézett rám, hogy furcsa mód józanul kirohantam a szobából az emlékkönyves kiránduláson a Királynővel és Szókratésszel a sarkamban.

Mostantól könnyebb lenne, hiszen már nem járunk egy osztályba. Talán olyan lenne, mint A Négy Varázslatos Hónap a második osztály végén.

Lehelete a nyakamon.

L

i

b

a

b

ő

Nyirkos ujjaim lecsúsztak a tollon, és Pixie így folytatta:

Hívj fel, ha újra megmásznád az Erósz-lépcsőt!

Pix

A pezsgőbuborékok szurkálták a nyelvemet, amikor újból elolvastam a szavakat, és nem értettem, miért írt Pixie ilyesmit, amikor Jézus és én egyáltalán nem jártunk ott. De Pixie valószínűleg tudja, mit csinál.

Hoppá! Beleharaptam a sapka szemellenzőjébe, aztán messzire eltartottam magamtól, majd megpróbáltam a fejére dobni.

Elkapta, mielőtt célba érhetett volna.

– Előbb látni akarom, mit írtál.

A francba!

Emma a sapkám után nyúlt, amelyet Jézus az asztalra tett, miközben Pixie a srác homlokába bámult, készen arra, hogy a szemébe nézzen, és kacéran elmosolyodjon.

Névtelenül kellett volna írnom. A sapkában lévő néhány üzenet között úgy is könnyen rájöhetett volna, melyik az enyém, a bizonytalanság mégis elfedte volna a szavak esetlenségét.

– Emma, nem értem. – Egy erőtlen kéz megérintette a vállamat. Nagymama rollátorja és ritkás, ősz haja felé fordultam. – Miért kell ilyen színűre festened a hajad? – Arca annyira összehúzódott, hogy a ráncok szinte felfalták egymást. – Nem festenéd át most, hogy már leérettségiztél? Tíz év múlva nem lesz kedved a rózsaszín hajas, sapkás képet nézegetni. Ráadásul azzal a karikával az orrodban.

Pillantásom Jézusra tévedt; időközben felvette a sapkáját, és tovább beszélgetett. Vajon elolvasta?

???

– A rózsaszín a kedvenc színem. – Elmosolyodtam, leginkább Jézusra. Ki a csuda találta ki, hogy a családnak keverednie kell a barátokkal?

Megvan az oka, hogy senki sem iszik vizet vodkával.

Nagyanya a fejét csóválta, én pedig láttam, ahogy az örökségem koronánként az öcsém perselyébe vándorol az enyémből.

– Az általános iskolában olyan rendes kislány voltál.

Rendes kislány = Emma = fuj.

– Hé, nagyi, nem akarsz leülni?

Felpattantam, és helyet szorítottam neki a padon, egyszerre csak három centivel voltam alacsonyabb Jézusnál.

{1} Shakespeare: Rómeó és Júlia (Kosztolányi Dezső fordítása)