Tartalomjegyzék

PROLÓGUS

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Varga Orsolya

A szabadság virágai

Varga Orsolya: A szabadság virágai

©Varga Orsolya

Szerkesztés: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borítótervező: Coverist Studio, Bakos Fanni

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/irta.vargaorsolya

Instagram:

https://www.instagram.com/irta.vargaorsolya

TikTok:

https://www.tiktok.com/@irta.varga.orsolya

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025.

epub ISBN: 9786156855169

mobi ISBN: 9786156855176

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Ha szeretsz, életed legyen

öngyilkosság, vagy majdnem az.

Mit bánom én, hogy a modernek

vagy a törvény mit követelnek;

Bent maga ura, aki rab

volt odakint,

én nem tudok örülni csak

a magam törvénye szerint.”

Szabó Lőrinc: Semmiért egészen

(részlet)

Lányomnak, és minden erős nőnek.

Ne adjátok fel soha, ne hagyjátok, hogy

keretek közé szorítsanak. Sokkal erősebbek

vagytok, mint gondolnátok!

Számít a hangotok.

PROLÓGUS

1835

Ilka

Legélénkebben a halál torkából való viszszatérésre emlékszem. A gyengeség mélységes kútjából lassan feltörő életerő pislákoló fényére. A kolera türelmetlen gyorsasággal rántotta magával szüleimet, két testvérhúgomat… és végül engem.

Nem sok mindent raktároztam el magamban – nem meglepő, nyolcéves voltam –, és talán így működik jól az ember elméje. A fájdalmas, elbírhatatlan emlékeket kitörli, hogy megvédjen minket a teljes összeomlástól. Ezért sokáig úgy tűnhet, biztonságban vagyunk, és hogy végleg eltörlődtek a fájdalomtól izzó emlékeink. Valójában csak egy sötét, hét lakattal elzárt mélység fenekére kerültek, várva a pillanatot, hogy újra felbukkanjanak, és behajtsák rajtunk a felejtés árát…

A nyughatatlanság észrevétlenül költözött a testembe, amikor egy perzselő nyári napon a mi házunk küszöbét is átlépte a ragály. Emlékszem a rosszullétre. Emlékszem a testemet rángató görcsökre. Emlékszem a fájdalomra és a gyötrő szájszárazságra. Mintha homokot tömtek volna a számba. Az érzésre, mintha minden csepp vérem elpárolgott volna. Emlékszem a szeretteim szenvedésére, aztán egy időre elveszítettem a kapcsolatot velük és a valósággal. Foszlányok. Szagok. Fények. Hangok.

Az 1830-as években több hullámban kolera-járvány söpört végig Erdélyen, évről évre tizedelve a családokat. Minden nyáron több tucat embert temettünk el Kovásznán. Nem tudtuk, mi okozza a megbetegedést, és nem is volt rá gyógymódunk. Az orvostudomány tehetetlenül állt a kórral szemben, pedig az orvosok minden létező módszert kipróbáltak, de egyik sem hozott bizonyosságot.

A vesztegzárak sem hozták meg a várt hatást, és a kuruzslók sem könnyítették meg az amúgy sem egyszerű helyzetet. Egy biztos: az ecetes víz nem segített, és én egy életre meggyűlöltem az ecet szúrós szagát. Megfigyeltük továbbá, hogy amint felmelegedett az idő, előbújt rejtekéből a kolera is, hogy újabb településeket rohanjon le, a hideg idő beálltával pedig nyugvópontra jutott, és visszatért ismeretlen búvóhelyére.

De nem csak minket sújtott: a szomszédainkat, a barátaink nagy részét, a falu lakosságának közel felét is magával ragadta. Volt, aki túlélte, de kevesen.

Mire az elmém újra felfogta, hogy mi is történik körülöttem, már teljesen egyedül voltam. Az 1835. évi nyár után csupán pillanatokká zsugorodtak az évek, a hónapok és a napok.

A kolera magával vitte a családomat, és elkezdődött árvaságom története…

ELSŐ FEJEZET

Zabola

Ilka

1848-ban, egy február végi napon gördült be velem a lovas kocsi Zabolára, a Mikes család birtokára. Egész úton az anyámtól örökölt gyűrűmet forgattam az ujjamon. Rossz szokások nem illenek egy kisasszonyhoz – hallottam a fejemben nagyanyám korholását.

Költözésemre az időjárás is rámosolygott: szokatlanul korán tavaszodott, Háromszék fellélegezhetett a sanyargató tél után. A természet úgy döntött, elég lesz a télből, és megkezdte tavaszi megújulását. Februárhoz képest enyhébb időnk volt, már a hónak is nyoma veszett, én mégis vacogtam, de nem csak a nemere[1] süvöltése miatt. Anyám szavai jutottak eszembe. Egy pillanatra elmosolyodtam a gondolatra, sorsom mennyire összefonódott azzal a széllel, amely telente végeláthatatlanul, hetekig gyötri, metsző pengeként borotválja a vidéket, nemritkán magával sodorva fákat, állatokat, építményeket.

A nemere fújt engem a világra, és hozott magával ezúttal is. A grófi családnak otthont adó kastélyt gyerekkoromban láttam utoljára. Elkápráztatott a kastélyhoz vezető hosszú fasor, még így, rügybontóként is szikár őrökként kísérték a kastélyhoz érkezőt. A felhőkön időnként átszüremlő gyenge napsugár lágyan simított végig a domboldalon felbukkanó sáfránysárga falakon, amely kitűnt a kora tavaszi, zsenge zöldellésből. A kastély zömök, reneszánsz stílusú, emelettel magasított épület volt, tetejét csúcsos sátortető fedte. A mögötte emelkedő, frissen zöldre forduló dombokon túl pedig a hegyeken elterülő smaragdfenyves tartotta fogva a tekintetemet.

Vettem pár mély lélegzetet, amikor megállt a kocsi. Mielőtt újra szilárd talajt ért volna a lábam, izzadó tenyérrel simítottam ki kék szoknyám redőit, majd egy utolsó, ellenőrző pillantást vetettem az aljára. Szerencsére száraz idő volt, így nem piszkolódott be, elfogadható külsővel léphettem új otthonom lakói elé.

A nemere mintha megérezte volna az aggodalmamat, belekapott a szoknyámba, és öszszeborzolta a hajamat. Süvöltve cikázott végig a park fái között. A hajam – villant be –, és riadtan a koszorúba rendezett fonatokhoz kaptam. Reszkető ujjakkal simítottam a fülem mögé egy elkóborolt tincset.

A rend volt nagyanyám vesszőparipája – mosolyodtam el keserűen. A gyomrom görcsösen összerándult, amint eszembe jutott a nap, amikor magához vett. Házának barátságtalan, dohos szaga volt. Az egész asszony vékony fenyítőpálcaként tornyosult fölém, és amíg elmondta az „üdvözlő” szövegét, vékony mutatóujja ostorként nyomatékosította minden szavát.

– Ha azt hiszed, hogy ebben a házban megtűröm apád szabadszellemű Demes vérét, nagyon tévedsz, Ilona.

Szíven ütött, hogy nem az apám adta becenevemen szólít. Mintha el akarná venni tőlem az apám emlékét. Sosem tudta megbocsátani anyámnak, hogy primor létére hozzáment lófő[2] apámhoz.

– Mától rendes kisasszonyt nevelek belőled, kezdve azzal, hogy többé nem ülhetsz lóra – mondta, miközben élvezettel figyelte reakciómat.

Döbbenten hallgattam. Egy újabb dolog, amit el akar venni tőlem. Feltört belőlem a zokogás. Az egyetlen dolog, amit imádok, és ezzel teljes mértékben tisztában volt.

– Elhallgass! – sziszegte, amikor elunta a kínzásomat. – Mielőbb férjhez mész, ha addig élek is. Nem fogsz sokáig a nyakamon maradni, azt felejtsd el nyomban!

Célja egy olyan kisasszony kinevelése volt, aki méltó a család rangjához, és aki majd engedelmes feleségként tűri férje, és lehetőleg mindenki parancsait. Nagyanyám nem tudta elfogadni szabadság iránti vágyam, és a férfiakat megszégyenítő, önállóságra való törekvésem.

– Ez nem szokás – rikácsolta, ha olyat tettem, ami nem volt ínyére, és sokszor tettem olyat.

Ennek a jelentőségét akkor értettem meg igazán, amikor a serdülőkor befejeztével feltűnést keltettem a frissen felserdült uracskák között. Nagyanyám megfogadta, hogy férjhez ad, amint lehet. Én pedig azt, hogy soha nem megyek férjhez. Soha. Három potenciális kérőt tudtam sikerrel elijeszteni. Már a kapuból is látni lehetett, hogy olyan családból jöttek, ahol híresen „hallgass” az asszony neve, ha szükséges, akkor ököllel elhallgattatva.

Mivel nagyanyámon kívül nem maradt több közeli rokonom, így nem volt kérdés, hogy szüleim halála után magához vegyen. Istenem, bár ne tette volna! Kalitkában senyvedő madárnak éreztem magam, ami minden egyes nap a rácsainak koppan. Nem volt menekülőút. Férjhez sem akartam menni, de a nagyanyámmal sem bírtam egy fedél alatt. Reménytelennek tartottam, hogy valaha is boldog lehessek a saját elképzeléseim szerint.

Nagyanyám nem azért nem járt eredménnyel a megszelídítésemet illetően, mert én bizonyultam a makacsabbnak, hanem mert 1847 telén ő is megtért a Teremtőjéhez. Ahogyan romlott az egészségi állapota, felismerve a helyzet komolyságát, tollat ragadott, és levelet írt keresztanyámnak, amiben segítségét kérte sorsom további alakításában.

Amint megérkezett a biztató válaszlevél, amelyben keresztanyám nagylelkűen elvállalta, hogy magukhoz vesz, nagyanyám dolga végeztével megpihent. Szerencsésnek mondanám, hiszen végre találkozhatott a családommal. Ellentétben velem, akinek még várnia kellett erre. Annak ellenére, hogy fellélegezhettem nagyanyám elnyomása alól, mégis úgy éreztem, immár egyedül maradtam. Teljesen, és végérvényesen. Vajon mikor fogok tudni újra teljes tüdővel levegőt venni? Mikor fog eltűnni ez a szorítás mellkasomból?

Megráztam a fejem, hogy elhessegessem nagyanyám emlékét. Ez nem az a ház – emlékeztettem magam. Ahogy lépkedtem felfelé, megpillantottam a kastély oszlopos tornáca alatt ácsorgó kis fogadóbizottságot. A ház úrnője – keresztanyám, zabolai Mikes grófné Balogh Júlia – odakint várt egyenes derékkal integetve, fiával, Boldizsárral és egy fiatal, mosolygós, kék szemű lánnyal az oldalán, aki mellett egy pontosan ugyanolyan szemű, deres férfi állt. Boldizsár udvariasan elém sietett.

– Boldizsár! – ugrottam a magas, fiatal férfi nyakába.

– Te aztán nem változtál semmit, drága kuzinom – pörgetett meg.

Eltartottam magamtól, és jól megnéztem. Talán az uras, világosbarna bajusz volt csak idegen az arcán. Boldizsárt az évek igencsak az édesapja képére faragták.

– Te sem – nevettem rá.

– Annyiban talán, hogy már legfeljebb csak az ellenséggel fogócskázhatok, és nem kislányokkal.

Boldizsár a grófi pár egyetlen megadatott gyermeke volt, aki csupán néhány évvel volt idősebb nálam. Kuzinom életének jelentős részét Bécsújhelyen töltötte a Theresianum Katonai Akadémia falai között. Az Akadémia képezte ki a Habsburg Birodalom legkiválóbb tisztjeit, ahol a Monarchia nemzetiségei mellett elenyésző számban, magyar ajkú nemesi ifjak is tanulhattak. Tanulmányait követően pedig a császári hadsereg katonáinak életét élte.

– Meddig vagy Zabolán? Mikor kell viszszamenned Bécsújhelyre? – faggattam lelkesen.

Boldizsár meghökkenve bámult rám.

– Nem mondták neked? Apám halála óta itt élek.

Megdöbbentem. Hát persze… A nagyanyám semmit sem mondott, hét lakat alatt tartott. Itt éltem nem messze tőlük, és jóformán semmit sem tudtam róluk. Látva az arcomat, sietve magyarázni kezdett.

– Apám temetése után azonnal kérvényeztem az áthelyezésemet, és visszatértem, hogy átvegyem a birtok igazgatásának feladatait.

– Boldizsár kiváló minősítésű katonai és tudományos ismereteinek köszönhetően a Székely Katonaneveldében kapott állást oktatóként – büszkélkedett a grófné.

– Inkább anyám hathatós közbenjárása az oka – szerénykedett a fiú.

Bólintottam. Néhányszor láttam már az épületet – jutott eszembe. A kézdivásárhelyi Katonanevelde adott otthont a háromszéki és csíkszéki fiatalok tiszti képzésének, akiket az uralkodó meghosszabbított keze a klasszicista stílusban épült, emeletes kaszárnyába terelt. A köznyelv pityókás[3] kertnek gúnyolta az épületet, mivel úgy két évtizeddel ezelőtt egy pityókaföldből hasítottak ki telket a megépítéséhez. Igazán modern iskolának számított, uszodával és tornateremmel várva a fiatal kadétokat.

– Otthagytad a sereget? – lepődtem meg.

– Nem szakadtam el teljesen a reguláris keretektől, csak néhány tucat növendék lovaskiképzéséért, valamint matematikai ismereteinek oktatásáért lettem felelős. Szerencsésnek érzem magam, a Katonanevelde mindössze két mérföldnyire[4] van Zabolától, így könnyen kézben tarthatom a birtok ügyeit.

– No, elég lesz már, fiam. Ne sajátítsd ki, én még meg sem tudtam ölelgetni.

Boldizsár szófogadóan bólintott, hátrébb lépve átengedett a grófnénak, aki nem fogadta el meghajlásomat, egy legyintés kíséretében levendulaillatú ölelésébe vont.

– Isten hozott, Ilka – dörzsölte meg a hátamat.

Levegő után kapkodtam, a torkomba gombóc költözött. Évek óta nem szólított így senki. Bepárásodott a szemem a gondolattól, hogy visszakaphatok egy darabkát saját magamból.

A grófné ekkor a kék szemű társaság felé fordult.

– Bemutatom Finta Gergelyt, az uradalmi intézőnket, és a lányát, Sárit.

A Finták egyszerre hajtottak fejet, majd követtük a grófnét a kastély belsejébe. A nehéz faajtón belépve nem tudtam leküzdeni a kényelmetlen érzést a torkomban. Kiszolgáltatottnak éreztem magam, hogy az özvegy grófné otthonába költözöm. Az előtérbe lépve megcsapott a tavasz örömére frissen fényesített padló méhviaszillata. A felfutó, sötétbarnára pácolt falépcső előtti falon a néhai gróf nézett szembe velem. Keresztapám portréja központi helyet kapott a házban, így minden érkezőt elsőként üdvözölhetett.

– Rövid idő alatt vitte el a hagymáz[5]. Hál’istennek nem szenvedett sokat – köszörülte meg a torkát a grófné a festményre pillantva.

Amikor utoljára láttam keresztanyámat, haja még mézbarna volt. Most törékeny alakját őszbe hajló tincsek fogták keretbe, kopottkék szeme körül már megültek a ráncok. Egyedül kedves és fesztelen természete nem változott semmit.

1  Az ezeréves határhoz tartozó hegységről elnevezett északkeleti szél

2  A székely nemzet a 14–15. század óta kőbe vésett szabályok és rendi felosztás alapján működött, amely az anyakönyvekben is sokáig nyomon követhető volt, majd fokozatosan kopott ki. A székely társadalmat három réteg alkotta: a szegényebb gyalogos katonák rendje, a lófők, azaz a lovas katonák rendje, valamint a kiváltságos primorok rendje.

3  A pityóka a burgonya székely elnevezése.

4  Egy magyar mérföld hozzávetőlegesen nyolc kilométernek felel meg.

5  Tífusz régiesen.

MÁSODIK FEJEZET

Az uradalom

Ilka

A grófné kíséretével bevezetett a kastély méregzöld színű szalonjába, ahol újra megölelgetett, és jobban megnézett magának.

– Belőled igazi fiatal nő lett, mióta nem láttalak – mosolygott. – A vonásaid a Demesektől valók, de a szemed zöldje édesanyádé.

– Isten hozott minálunk – kínált hellyel Boldizsár.

– Köszönöm – egyre jobban melegem lett a rám szegeződő figyelemtől.

– Rokon szépségét nem illik dicsérni, de barátnőét már lehet. Éppen olyan szép vagy, mint édesanyád volt. Borzasztóan hiányzik Klára – sóhajtotta a grófné, majd a széles vállú gazdatiszt felé fordult.

– Gergely, legyen kedves, menjen, és szóljon a cselédségnek, hogy rakjanak tüzet az előkészített vendégszoba kandallójában. Ez a lány valósággal átfagyott ebben a kellemetlen szélben – nézett kedvesen a marcona emberre.

Finta Gergely szótlanul bólintott, majd kilépett a folyosóra. Bal lábára enyhén sántított.

– Apám lábán töprengsz? – kérdezte vigyorogva Sári, aki rajtakapott, hogy az apja lábát bámulom.

Zavaromban elkaptam a tekintetem a gazdatisztről, és a földre szegeztem. Átmelegedett az arcom. Mielőtt elnézést kérhettem volna, Sári közbevágott:

– Ha kérdezik, mindig mást mond. Medvetámadás, harctéri sebesülés, háromszéki tengeri kalóztámadás… Mesélt már sokfélét – számolta az ujján nevetve. Finta Sári mosolygós kék szemével azonnal belopta magát a szívembe.

– Sajnálom, nem szándékoztam tolakodó vagy illetlen lenni – mondtam szemlesütve.

– Ugyan már, ne is törődj vele. Nagyon vártam, hogy találkozzunk. Nem igazán van korombéli lánytársaság a kastélyban – mondta óvatosan a grófnéra pillantva.

A grófné szájához emelte a csészéjét, majd hangtalanul letette az asztalra. Nagy levegőt vett, és komolyan a szemembe nézett.

– Ilka gyermekem, részvétemet szeretném kifejezni újra nagyanyád halála miatt. A forró kását sem szeretném kerülgetni, hiszen mindannyian tudjuk, hogy nagyanyád után én lettem az, aki gyámolítani fog. Jól ismertem nagyanyádat, bizonyos vagyok benne, hogy remek munkát végzett rajtad, és a lehető legszigorúabban nevelt – köhintett, kerülve a tekintetemet –, de ebben a házban én nem foglak nyüstölni. Találd meg a helyed, legyél boldog, a többi meg majd alakul. Találunk neked férjet, ne aggódj! – mosolygott a grófné kedvesen.

– Köszönöm. Hálás vagyok a jóságáért – leheltem.

Ökölbe szorult kezemet az asztal alá rejtettem. Hallgattam. Nem tudtam, mi többet felelhetnék arra, hogy férjhez kell mennem egyszer. Bármit, csak ezt ne.

– Sári jó társaságod lesz, segít belerázódni az új életedbe. Boldizsárt is gyakorta látjuk, de ő nem ül meg sokat női társaságban – legyintett a grófné.

– Grófné, ha megengedi…, a tea után megmutatnám Ilkának a szobáját – ajánlotta lelkesen Sári. – Vacsoráig pedig körbevezetném a kastélyban.

Sári kedves mosolyát nem lehetett nem viszonozni, a grófné is elnézően nyugtázta bimbózó ismerkedésünket.

– Remek ötlet, Sári – mondta.

Mire a tea elfogyott, a szobám is felmelegedett. Sári sokáig kérdezgetett, miközben segített felfedezni a nekem szánt lakosztályt. Az egész helyiség édes, madártejszínűre volt dekorálva. Ahogy beléptem, az ajtótól balra állt a nagy méretű oszlopos ágy, szemben az ablakkal, jobbra pedig faragott szekrény. Az ágytól távolabbi falat egy kisebb kandalló díszítette, mellette puha, vajsárga bársonnyal borított szék állt hívogatóan. A szoba falait régi, néhány generációval ezelőtt készült, kissé megkopott virágmintás festés díszítette.

Miután kipakoltam a tulipános faragványokkal díszített utazóládámból, Sári ígéretéhez híven besétáltuk a kastély minden zegzugát. Az emelet lakosztályoknak, néhány vendégszobának és a szalonnak adott helyet. Majdnem minden szobát más szín uralt. A földszinten a legérdekesebb a tágas, gazdagon felszerelt konyha és a nagyterem volt, ahol bálokat és fogadásokat tarthattak.

– Régóta éltek itt? – vetettem egy utolsó pillantást a nagyterem elegáns fali gyertyatartóira és halványzöld tapétájára.

– Édesanyám is itt szolgált apám mellett, én már itt születtem a birtokon. Olyan gyorsan jöttem, hogy a bába nem ért ide időben, így maga a grófné segített a világra. Nekem is ő a keresztanyám – húzta ki magát Sári, miközben betette mögöttünk a nagyterem duplaszárnyú ajtaját.

– Mondhatni rokonok vagyunk. A keresztségben legalábbis – mosolyogtam rá.

– Nagyon örvendek neki, hogy barátkozhatunk. Ígérem, mindent elmesélek a birtokról, amit csak tudok – mondta, és fülig pirult az izgalomtól.

Megállás nélkül fecsegett, mégis kellemes teremtésnek találtam.

– Milyen a grófné? – kérdeztem, miközben a gyűrűmmel babráltam.

– A gróf úr halála után sokáig búslakodott – sóhajtott Sári. – De sokat segített a grófné kedélyén, hogy Boldizsárt újra a kastély falai között tudhatta.

– Zajos itt az élet?

Reméltem, hogy eseménydúsabb hely lesz, mint a nagyanyám háza volt.

– Csak a férfiaknak – lombozott le egyből Sári. – Boldizsár katonatársai gyakran teszik tiszteletüket a kastélyban, de aztán ők is mennek a dolgukra.

– Mi a feladatod a grófné mellett? – faggatóztam tovább.

– Nagyon megváltoztak a dolgok azután, hogy az édesanyám elhunyt. Nem sokkal a gróf úr után halt meg ő is – magyarázta Sári hadarva. – A grófné ezután a szárnyai alá vett.

Nem csoda – jutott eszembe –, hogy a grófné örömmel vállalta el nagyanyám utolsó kérését, és patronálja anyám árván maradt lányát, hiszen köztudottan sok gyermekre vágyott.

– A grófné a státuszából és korából adódóan többet engedhet meg magának, de amióta megözvegyült, természete még szabadabb és szókimondóbb lett. Apám nagyot nézett, amikor a fejébe vette, hogy kinevez engem személyes „udvarhölgyének”, és a szolgálói feladatok helyett inkább az ő mindennapi teendőit segítsem. Így lettem a komornája.

– Ez nagyon megtisztelő – mondtam mosolyogva.

– Valóban – viszonozta a mosolyt Sári. – Apám is nagyon örül, bár eleinte nem értette a dolgot. Megnyugodott, amikor a grófné azt mondta, hogy a lehető legjobb férjet fogja találni nekem, és lehetőleg rangon felül.

A férj szótól összerándult a gyomrom.

Sári jámbor kedvessége áthatotta egész lényét. Tekintete állandó szelíd derűt sugárzott, akkor is, ha éppen nem mosolygott. Nem lehetett nem kedvelni, mégis meglepett, hogy ez az angyali teremtés az én – véleményem szerint – egyáltalán nem érdekes társaságomat keresi.

Amint elhelyezkedtem új otthonomban, úgy pihent meg a nemere is. Zabola egy völgyben helyezkedett el, amelyet a körülölelő dombok és hegyek próbáltak óvni a szél tombolásától. A nemere – hiú asszony módjára – gondoskodott arról, hogy a székely ember tudomást vegyen róla, és körülötte forogjon minden gondolata.

A nemere hívatlan vendégként is jól szerepelt. Mindig tovább maradt, mint ameddig szívesen látták… Úgy tartották, ha télen sokat fújt, termékeny év volt várható. Idén pedig igazán kitett magáért.

Alig egy napja élveztem csak a Mikes család vendégszeretetét, mégis sokkal többnek éreztem az itt töltött időt. Boldizsár úgy gondolta, jót tenne egy kis társaság mindannyiunknak, így levelet írt két legjobb barátjának, és egyben katonatársának, hogy töltsenek néhány hetet a kastélyban.

A leggyorsabban Tuzson János érkezett meg. Egy kellemes, napsütéses napon magas homlokú, egérszőke, vékony férfi ugrott le szürke lováról a kastély előtt.

Meglepődtem gyengének tűnő fizikumán, de akkor rekedt benn csak igazán a tüdőmben a levegő, amikor felpillantott. Meghökkenésemet vízszínű, majdnem áttetsző szeme okozta. Szinte csak a szemfehérje látszott.

– Kisasszony – hajolt meg, és csókolt kezet.

Átható pillantása kényelmetlenséggel töltött el, úgy éreztem, lelkem legmélyebb titkait is képes kiolvasni.

Szokatlannak találtam azt is, hogy valahogy a Teremtő a szőrzetének megfestésekor is kifogyott a színekből. Ritkásan növő bajusza szinte észrevehetetlen volt az arcán.

Boldizsár felém hajolt, és a fülembe suttogta:

– Végtelenül kiegyensúlyozott ember, ne tévesszen meg a kinézete. Kemény erő, bátorság van benne. Olyan, akire az ember gondolkodás nélkül rábízná az életét. Ezt a fajta higgadtságot mindig is többre tartottam, mint az ész nélküli erőt. János sokra viszi még az életben ezekkel az adottságokkal, meglásd, Ilka – jósolta Boldizsár.

Elgondolkodva bólintottam.

A grófné szorgalmazta, hogy János Sárival és velem is sok időt töltsön. A Boldizsárral tervezett férfiprogramjaik elől ilyen-olyan ürüggyel igyekezett kivonni Jánost. Nem titkolt szándéka feltehetően mindenkinek nyilvánvaló volt: a huszonkét éves, jóravaló katonát kitűnő férjjelöltnek találta a Mikes uradalomban élő eladósorban lévő lányok egyikének.

János tapintatosan együttműködött a grófnéval, szemmel láthatóan nem bánta az alig palástolt hátsó szándékot. Reggeli után leült mellém, kedves mosollyal köszöntött, és majdnem egészen a déli harangszóig szóval tartott. Sári látványosan kivonta magát a beszélgetésből, de az ebéd utáni pihenőidőben már a szobámban találtam. Izgatottan forgott a nyelve.

– Szerintem tetszel Jánosnak. Le sem vette rólad a szemét ebéd alatt – csivitelt Sári.

– Ugyan már! Téged is pont annyit nézett – nevettem fel.

– Nem az a lényeg, hanem az, hogy neked tetszik-e? – faggatózott izgatottan.

– Miért, neked igen? – kacsintottam.

– Hát, fene se tudja… Kedves arca van – mondta, egymásra néztünk tanácstalanul, és kirobbant belőlünk a nevetés.

– Halkan! – suttogtam, csitítgatva magunkat. – Még a végén meghallja valaki.

– Nem válaszoltál – komolyodott el Sári.

– Jó embernek tartom, már amennyire ennyi idő alatt megítélhető bárkinek a jelleme. Valóban kedves, de engem nem érdekel a házasság.

– Ahhoz majd a grófnénak is lesz egy-két szava – kuncogott újra Sári.

– Vélhetően – sóhajtottam lemondóan.

Fémes ízt éreztem a számban, émelygés fogott el a gondolatra, hogy talán hamarosan újra változás állhat be, holott még az itteni életemet sem sikerült teljesen a magamévá tennem. János valóban szimpatikus fiatalember. Vajon ennyi elég volna egy jó házassághoz?

Talán. De nem szeretnék egy újabb embert magam mellé, aki megmondhatja, hogy mit tehetek és mit nem…

Annak ellenére, hogy éjjel sokáig rágódtam a dolgokon, reggel kipihenten ébredtem. A kora reggeli napsütés hívogatóan sütött be az ablakomon. Úgy döntöttem, reggeli helyett inkább sétálok, és kiélvezem a korai melengető napsugarakat. Megmosakodtam a szobámban elhelyezett festett porcelán mosakodótál felett, hajamat hanyagul dolgozó ujjakkal befontam, és laza kontyba tekertem a tarkómon. Nem bajlódtam az arcom mellett kiszabaduló rövidebb tincsekkel, biztos voltam benne, ebben a korai órában még nem találkozom senkivel. Nem akartam csalódást okozni a grófnénak, én viszont így éreztem jól magam.

Sietve magamra kaptam sötétkék ruhámat és a színben hozzáillő tavaszi kabátomat, és nekivágtam a kertnek. Az erdő felől lelkes tavaszi madárfüttyöt és nyirkos mohaillatot hozott a szellő.

Lábaim célirányosan vittek, egyenesen az uradalom belseje felé haladtam. A kastély hátsó traktusának ablakaiból már korábban láttam, hogy errefelé találom a Mikes ménest. Megmagyarázhatatlanul vonzott a hely. Az istállókra jellemző összetéveszthetetlen széna és lóillat az orromnál fogva vezetett. Mélyet szippantottam a testes levegőből.

A lovak otthonául szolgáló kőépület tornácának pilléres árkádjai alatt egy hatalmas ló állt az egyik oszlopba rögzített vaskarikához kötve. A legszebb és legnagyobb példány, amit valaha láttam. Látszott rajta, hogy különösen jól tartják, szőre fényes és egészséges. Az egész állatnak fejedelmi megjelenése volt. Ahogy közelebb léptem, feltűnt, hogy bal hátsó lábát furcsán kímélően tartja, bokáján véresen, nedvesen borzolódik a szőr.

Ebben a pillanatban lépett ki az istállóból egy fiatal férfi, feltűrt ingujjban és egyszerű őzbarna bricsesznadrágban. Szikár, karcsú, de láthatóan edzett, inas alakját kiemelte a kissé feszesre szabott ruha. Barna haja hullámos, a feje tetején hosszabb, szélfútta, oldalt rövidebbre nyírva. Többnapos borosta borította az arcát. Sötétbarna űzött szeme a ló bokájára koncentrált, nem vett észre. Megpaskolta az állat nyakát, majd gondterhelten beletúrt a hajába, jobban feltűrte ingujját, és leguggolt mellé. Meglepett, hogy a hűvös tavaszi reggelen nincs rajta kabát, mégsem tűnt úgy, mintha fázna. Bal kezében egy mozsarat szorongatott. Az edényben különféle szárított gyógynövényeket láttam folyadékba áztatva. A férfi a tinktúrába merítette a zsebéből előhalászott kötszert, majd a ló bokájára tekerte.

Megbabonázva néztem a magabiztos és gondoskodó mozdulatokat. Közelebb léptem. A férfi rám kapta a tekintetét. Szeme intenzív villanásától bennem rekedt a levegő, nem tudtam elszakítani a pillantásomat. Mintha megállt volna az idő. Megmagyarázhatatlan erő sugárzott a tekintetéből, sosem láttam még ilyet ezelőtt. Egyszerre láttam benne dühöt, dacot, fáradtságot és pimaszságot. Szemében a vadság maga az élet esszenciája volt. Minden porcikája életigenlésről tanúskodott. Hogy férhet bele ennyi minden egy egyszerű barna szempárba? Aztán mintha csak elfújnánk egy gyertyát, egy pillanat alatt hunyt ki szeméből a féktelen tűz. Játékosság csillant benne, ahogy végigmért. Nyugtalanná tett a tekintete, nyegle mosolya sem tudta kiverni a fejemből az előbb látott kiszámíthatatlan érzelemkavalkádot.

– Jó reggelt, kisasszony! – biccentett, és talpra ugrott.

Magas volt, akárcsak a lova.

– Jó reggelt! Mi baja a lónak? – kérdeztem türelmetlenül.

A férfi szemöldöke magasra szaladt, elmosolyodott. Kíváncsiságomat sosem tudtam féken tartani, és bevillant, hogy talán illendő lett volna, ha hagyom bemutatkozni. Már megint előbb beszéltem, mint gondolkodtam.

– Megsérült az éjjel, elég, ha ennyit tud. A kisasszony érdekében nem avatnám bele az ijesztőbb részletekbe – dörmögte, miközben összeráncolt szemöldökkel vizslatott.

Mintha a gondolataimban próbálna olvasni.

– Ön az állatorvos? – kérdeztem. A tenyerem izzadni kezdett.

– Az állatorvos? – nevetett fel.

Ismét előbb kérdeztem, mint gondolkodtam. Csizmák koppanását hallottam, Boldizsárt és Jánost pillantottam meg az istállóhoz közeledni.

– Ilka, máris megismerkedtél ezzel a vivőr ördögfajzattal? – vonta ölelésébe, és lapogatta meg Boldizsár a fiatal férfi hátát. – Jól viselkedtél, barátom?

– Erőt, tisztességet[6], Mikes gróf! – válaszolt a fiatal férfi fülig érő szájjal, majd szemtelen vigyorral fordult felém.

– Császár Mihály kadét vagyok, örülök, hogy megismerhetem a kisasszonyt – mondta, és illedelmesen meghajolt.

Hát persze…

Boldizsár másik barátja. Már számítottunk az érkezésére. De sem hanyag öltözéke, sem a helyzet nem engedett arra következtetni, hogy egy fiatal katonával beszélek. Az arcom átmelegedett. Minden bizonnyal fülig vörösödtem, Mihály pedig szemmel láthatóan élvezte zavaromat. Szégyenérzetem dacára enyhén felszegtem az államat, és álltam a tekintetét. Nagyot téved, ha azt hiszi, hogy megijedek a gunyoros viselkedésétől.

– Demes Ilona – mutatkoztam be főhajtás kíséretében.

Enyhén remegett a térdem. Egyik lábamról a másikra álltam, hogy enyhítsem.

– Mihály az egyik legjobb tanítványom, ő is a derék tizenegyesek[7] közé tartozik – magyarázta egy tanár büszkeségével Boldizsár. – Csak ne lenne ennyire keményfejű. Fejjel megy a falnak, ha kell, ha nem. A Jóisten nem spórolta ki a vakmerőséget belőle.

– Az észszerűséget inkább Jánosnak mérte – tette hozzá Mihály nevetve.

– Mi történt Medve lábával? – vizsgálta meg a kötést aggódva János.

Mihály lopva felém pillantott, majd habozva válaszolt:

– Arra jártam, amerre nem kellett volna. Hamar rendbe fog jönni, egy hét pihenés, és újra a régi.

– Medve? – kérdeztem vissza.

– Gondolom, könnyen kitalálja, miért neveztem el Medvének – vigyorgott Mihály.

Bólintva járattam végig a tekintetemet a hatalmas hátaslovon. Az őszi gesztenye fényes felületét juttatta eszembe, ahogy sötétbarna szőrén megcsillant a napfény. Medve nem a megszokott alacsony és szívós székely lófajta volt: sokkal nagyobb marmagasságú, és jóval robusztusabb azoknál. A helyi lovakhoz képest valóban egy jól megtermett barnamedvének tűnt.

– Mikor érkeztél? – fogta meg Mihály vállát Boldizsár.

– Még napkelte előtt. Nem akartam felzavarni a házat. Az öreg Finta gondoskodott rólunk – lapogatta meg a ló nyakát.

Boldizsár udvariasan felém fordult.

– Jól gondolom, Ilka, hogy még nem jártad be teljesen a birtokot?

– A kastélyt már megismertem belülről, de szívesen körbenéznék idekint is – mosolyogtam rá.

Boldizsár Mihállyal és Jánossal együtt készségesen vállalta, hogy megmutatja nekem a birtokot.

A déli harangszóig már megmutatták a Mikes ménes istállóját, a háziállatok akoljait, az uradalomhoz tartozó szolgálati egységeket és a hatalmas dimbes-dombos parkot. Amikor visszatértünk a kastélyhoz, Boldizsár elkiáltotta magát:

– Sámuel!

– Az öreg Sámuel Boldizsár jobbkeze. Éppen egy vadászbalesetből lábadozik – vigyorgott magyarázatképpen Mihály. – Mindjárt megismeri, és minden bizonnyal le fogja nyűgözni a kisasszonyt.

Alighogy ezt kimondta, a gazdasági épület mögül előbukkant egy idősebb, ősz hajú férfi, lába mellett egy csaholó, ázott vizslával.

– Jó napot kívánok minden egybegyűttnek! – kiáltotta vidáman a nagy szakállú, mosolygós szemű férfi. – Magácska minden bizonnyal a Demes Ilona kisasszony, örvendek a szerencsének. Már mesélték magácskát a birtokon – kacsintott.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetem, Sámuel úr. Remélem, javul az egészsége – viszonoztam őszintén a kedves mosolyt.

Az öreg nagyot nézett, fehér szemöldöke szinte a haja tövéig ugrott. Egy pillanatig mindenki hallgatott, aztán akkora kacagás robbant ki, hogy csak úgy visszhangzott az udvar. Értetlenül pislogtam a nevetéstől meggörnyedt férfiakra.

– Valami rosszat mondtam? – kérdeztem óvatosan.

Boldizsár nemet intett a fejével, mert még mindig nem tudott szóhoz jutni a nevetéstől.

– Ilona kisasszony – törölgette hatalmas kézfejével kicsorduló könnyeit az öreg úr –, hadd mutatkozzam be: Olosz Mózes vagyok, az uradalmi vadász. Sámuel pedig a vizsla.

Sámuel – miután kikerült Mózes istápoló figyelméből – visszaköltözhetett a kastélyba. Rászolgált Mihály dicséretére, valóban különleges kutya volt. Családtagként tekintettek rá, és elhalmozták minden földi jóval. Esténként az uraság közelében, a hatalmas kandalló mellett melengette korosodó csontjait. Barna bundájába már fehérebb szálakat csíkoztak az évek, ennek ellenére sosem volt fáradt, és számomra meglepő módon sosem tudott teljesen jóllakni. Csodáltam az étvágyát, hiszen végtelenül nyurga eb volt, mégis annyit tudott enni, mint akinek végtelen a gyomra. Illetve evett volna, ha még ennél is többet kap. Ezt az arany kutyaéletet azzal viszonozta, hogy visszavonhatatlanul elkötelezte magát Boldizsár mellett, hűsége pedig szinte már földöntúli volt. Rajongva tekintett gazdájára, örömmel leste minden szavát és parancsát. Ha mégis elváltak egy időre az útjaik, a kutyán csillapíthatatlan kedélybetegség lett úrrá. A viszontlátások alkalmával viszont olyan hévvel ugrálta körül Boldizsárt, hogy majd’ feldöntötte. Sámuel szíve illett a gyomrához, hiszen mindenki belefért… Mindenki, aki Boldizsár szívébe is.

Nem tartom magam kifejezetten színes egyéniségnek, nem szeretek állandóan fecsegni, Sári mégis megkedvelt, sőt kereste a társaságomat. Amikor nem a grófné mellett segédkezett, felkeresett, hogy beszélgethessünk. Néha a sétáimhoz is csatlakozott, de nem igazán kedvelte az általam megtett távolságokat, sem a számára túl gyors lépteimet, így hamar feladta.

– Muszáj hegyre másznod, Ilka? Nem elég neked a kastély tava körüli andalgás? – fújtatott nagyokat, kezét az oldalára szorítva.

– Szeretek elfáradni – mosolyogtam.

– Furcsa egy lány vagy te! – Majd némi hallgatás után lihegve hozzátette: – Legközelebb inkább hímezzünk, ha nem bánod.

Ahogy teltek a napok és a hetek, egyre több nevet és arcot tudtam társítani a két tucat uradalmi szolgálóhoz. Az egyik korombéli cseléd, Nagy Anna, igazán szép teremtés volt. Dús szőke hajával, telt idomaival és kacér mélybarna szemével nagy sikert aratott az ellenkező nem körében. Nekem is gyakran feltűnt, hogy mennyire megbámulta minden férfi. Sári nem kedvelte, és nem is rejtette véka alá a véleményét Annával kapcsolatban.

– Lehet, hogy jól dolgozik, de azt mesélik, hogy annyian fordultak már meg az ágyában, hogy ha férfinként csak egy imát mondana, akkor egy hétig egyfolytában imádkozhatna – csóválta a fejét rosszallóan. – De a grófné nem ad a pletykákra. Amikor a fülébe jutott Anna híre, azt felelte, hogy amíg dolgos és nem állít be gömbölyödve, addig nem érdekli, mit beszélnek.

Nem igazán foglalkoztam Anna viselt dolgaival. Apám mindig azt mondta, hogy szép világot élhetnénk, ha mindenki saját magával lenne elfoglalva, és nem más életét próbálná megjavítani. Annát én is csinos lánynak tartottam, jólelkűen viseltettem irányába, mégis ahányszor meglátott engem, mindig furcsán méregetett. Nem tudtam magamnak megmagyarázni, miért, egyszerűen csak rossz érzést keltett bennem a nézése.

Finta Gergely társasága viszont sohasem feszélyezett, ha esetleg egymásba botlottunk a birtokon. Hallgatásában és mindent látó tekintetében volt valami megnyugtató. Általában mindketten megelégedtünk egy udvarias biccentéssel a másik felé. Biztonságérzetet keltett bennem, és teljesen megértettem, miért ragaszkodik hozzá ennyire a grófi család. Ritkán szólt, de akkor a mondandójának súlya volt. Sosem hallottam, hogy felemelte volna a hangját, de egy ízben a fülem hallatára fakadt ki, miközben a grófnéval egyeztették az esedékes számadást. A grófné sopánkodott, mennyire megdrágult az élelmiszer, a búza köböl ára tizenöt forintra rúgott, majd keresztet vetve Isten bőséges áldását kérte az idei termésre. Finta nagyot horkantva elbődült:

– Én sok mindent elnézek az Istennek, nagyságos asszony: a kétfejű keselyű[8] uralkodását, a kolerát, a kegyetlen teleket, a sáskajárást, az esőzésektől kirohadó pityókaföldeket, de még azt is, hogy a nemere leszaggatja a gatyámat… Na de azt, hogy savanyúbb lett a bor, azt már nem tűröm – rázta meg az öklét az ég felé.

A mélységesen vallásos grófné nem sápadt bele Finta nyers és istenkáromló szavaiba, ahogy vártam volna. Alig bírta visszafogni nevetését, udvarias arckifejezést erőltetett az arcára.

– A savanyú bort magam sem szeretem – felelte egyszerűen.

Sárival óvatos mosolyt váltottunk. A szemében ott volt az ígéret, hogy később, amikor már csak ketten leszünk, hatalmasat nevethetünk majd az imént hallottakon. Csodáltam a grófnét toleráns és elegáns válaszáért.

Éjjel sokat forgolódtam az ágyamban, nem jött álom a szememre. Finta Gergelyen gondolkodtam. Apámra emlékeztetett, aki reálisan tekintett az élet dolgaira. Demes Dániel szerette a maga szemén keresztül megítélni a világot, már amennyire a székely embernek szabad volt. Ha félt volna Isten haragjától vagy a pap által kirótt penitenciától, minden bizonnyal nem szöktette volna meg anyámat.

Aztán Istenre gondoltam. Azt hiszem, a kapcsolatom vele végérvényesen akkor romlott meg, amikor szemet hunyt a családom elpusztítása felett. Kisgyermekkorom óta a túlélők terhének bélyegét hordoztam magamon. Nem értettem, hogy miért pont én éltem túl. Mit csináltam másképp? Rajtam miért tudtak segíteni? Igazságos, hogy én maradtam életben, és nem a többiek? Miért kaptam még egy esélyt?

A magam részéről nem tartottam Istent sem igazságosnak, sem jónak. A nagy tervei sem igazán érdekeltek. Akárhogyan is gondolkodtam, nem tudtam elképzelni, milyen felsőbb oka lehet az ilyesminek. Még a szüleim bűneit el tudnám fogadni okként, de a két kis húgom mit árthatott neki? Isten hagyott engem gyermekként megkárosítani, és részemről ezzel lezárt volt a kettőnk dolga. Tudok én boldogulni az ő segítsége és közbenjárása nélkül is. Már így is épp eleget avatkozott bele az életembe.

Nem volt más esélyem a túlélésre, mint az elmém legmélyére űzni a fájdalmat. Hagytam, hogy megkeményedjen a szívem, és magamra öltöttem a sebezhetetlenség páncélját.

6  Huszárköszönés.

7  Utalás a legendás székely 11. huszárezredre.

8  Utalás a Habsburg uralkodó címerében található kétfejű sasra.

HARMADIK FEJEZET

Március

Ilka

Képtelen voltam megülni a helyemen, bármennyire is jól bánt velem a grófné, nem leltem a szerepemet ebben az új helyzetben.

Elkezdtem kóborolni a kastélyban, valamint a birtok kertjében. A grófné tapintatos volt, hagyott időt, hogy magaménak érezhessem a helyet, nem állított fel szabályokat, nem próbált lekötni különféle mondvacsinált tevékenységekkel. Hálás voltam ezért a megértő figyelemért. Gyakran nyomott könyvet a kezembe, kiváló ízlésének köszönhetően pedig egyre gyakrabban és gyorsabban kértem új olvasmányt.

A zabolai birtok nemcsak a könyvgyűjteményéről vagy a méneséről, hanem páratlan konyhájáról is híres volt. A szakácsnő különleges és ízletes fogásai miatt mindig szívesen jöttek a vendégek. Egyik délelőtt, kíváncsiságból a kastélyt ellátó méretes konyha felé vettem az irányt, ahonnan isteni illatok tekergőztek kifelé.

A konyhába lépve a szakácsnő, Mária szimfóniája szólított meg: a kés mérgesen csattogott a hatalmas fa vágódeszkán, a pattogó tűz felett vadul rotyogott az erdei gombákkal ízesített őzleves. A levegőben gyógynövényillat terjengett. Finta újságolta tegnap a grófnénak, hogy az uradalmi vadász őzet ejtett, és úgy tűnt, nem kell sokat várni hozzá, hogy megkóstolhassuk.

– Jaj, az Ilona kisasszony! – sikkantott a gyöngyöző homlokú szakácsnő, amikor meglátott. – Jöjjön csak beljebb, jöjjön bátran!

– Nem szeretném feltartani – szabadkoztam, de szinte a szavamba vágva kezdett a mondandójába. Látszott rajta, már nagyon várta, hogy kiönthesse a bánatát valakinek.

– Már megint féreg[9] jár a kamrában, most mondja meg, kisasszony, mi jöhet még? – panaszkodott felháborodva a testes asszony. Letette a kést, és gyorsan beletörölte ujjait a karincájába[10].

– A macskák majd megfogják, ne aggódjon – vigasztaltam.

– Ejh, azok csak dísznek vannak, akárcsak ez a két lusta! – fújtatott hangosan, mire a nevesített két konyhalány megszokásból gyorsan behúzta a nyakát.

– Mondja, Ilka kisasszony, nem éhes? – kérdezte felém fordulva, immáron kedvesebb hangon.

Széles és foghíjas mosolya arról árulkodott, hogy tőle éhesen távozni a konyhából szentségtörés lenne.

– Adna valamit? – mosolyogtam rá, hagytam, hogy etessen, holott nem is voltam igazán éhes.

Mária leültetett a konyha súlyos, tömörfa asztalához. Gyorsan összekapdosott néhány hozzávalót, és isteni kis uzsonnát varázsolt nekem frissen roppanó kenyérből és fűszeres túróból. Mindezek mellé aszalt gyümölcsöket is tett a tányéromra. Visszatért az aprításhoz, és tapintatosan hagyta, hogy csendben egyek, de azért elégedetten pillantgatott rám, ahogyan fogyott az étel.

– Máskor is nézzen be a konyhába, kisaszszony! – mondta, miközben megköszönve a kedvességét, felálltam a rögtönzött étkezőasztaltól.

– További jó munkát kívánok, köszönöm szépen a finom ételt!