SCHÖPFLIN ALADÁR

AZ ÖRDÖGFIÓKÁK

GYERMEKREGÉNY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Mielött elmondanám az ördögfiókák furcsa és víg történetét, előbb el akarom mondani, hogy jöttem rá erre a történetre, miképpen jutott tudomásomra, hogy az ördögfiókák csakugyan megvannak, mi mindent csinálnak, mi minden történik velük.

Van nekem két kis fiam, éppen olyan fiúk, mint ti, kedves olvasóim. Az egyiknek Gyuszi a neve, 15 éves, most végezte az ötödik gimnáziumot, a Jó Pajtásnak évek óta lelkes olvasója, sőt munkatársa is, mert néha nekiül rejtvényeket csinálni, ezeket beküldi a szerkesztő bácsinak, aki egyet vagy kettőt már ki is adott belőlük ebben a kedves újságban. A másikat Bandinak hívnák, de bizony csak Öcsikének nevezzük. Nem szabad őt összetéveszteni azzal az Öcsikével, akinek nadselü kalandjait olyan jól ismeritek. Bár éppen olyan rendes-csendes, szótfogadó, szelíd fiú, mint hírneves névrokona. A mi Öcsikénk különben kilenc éves, most még a Liber Sextivel bajlódik, mint első gimnazistához illik s még nem igen olvassa a Jó Pajtást, mert bizony ő csak azt szereti olvasni, amit muszáj. Azt is csak akkor, ha anyuka szigorúan ráparancsol.

Hát ezek a fiúk, nem mondom, jó gyerekek, derék cimborák, éppen olyanok, mint ti vagytok, sohase tesznek rossz fát a tűzre, ha nincs rá alkalmuk, még egyszer sem gyújtották ránk a házat. Akármilyen derék gyerekek azonban, néha mégis csak tesznek olyas valamit, ami rendes, szelíd, jó gyermekekhez nem illik. Anyuka ilyenkor azt szokta mondani: — Az ördög bújt máma ezekbe a gyerekekbe!

Nekem ez a mondás szeget ütött a fejembe. Hátha csak ugyan úgy van és igazán az ördög bújt beléjük? Eddig hittem is, hogy az ördög létezik, meg nem is, találkozni sohasem találkoztam vele, bár sokszor gondoltam rá s ha valami nagyon rossz, emberhez nem illő cselekedetet láttam, eszembe ötlött, hogy ezt csak az ördög sugallhatta az embereknek. Hát most elkezdtem vizsgálódni, kutatni, figyelni. Vizsgálódásaim, kutatásaim, megfigyeléseim folyamán aztán nemcsak az ördöggel magával ismerkedtem meg, hanem egész családjával, a fiaival és leányával, megtudtam mindenféle dolgaikat és rájöttem, hogyha jó gyerekek valami rosszaságot követnek el, annak mindig az ördögök az okai. Minden gyerek mellé odaáll néha-néha az ördög, némelyikbe csakugyan bele is búvik és olyankor a gyerek olyanná válik, mint egy kis ördög. Amit igy megismertem, azt mondom el most nektek ebben a kis regényfélében, – ha némelyitek ráismer belőle, hogy: igen, egyszer-másszor én belém is belémbújt az ördög, csináltam valami rosszat s magam sem tudtam, miért csináltam, de most már tudom, – akkor ezt a kis olvasómat kérem, írja meg ezt nekem a Jó Pajtás szerkesztőségébe. Most pedig figyeljetek, kezdem az elbeszélést.

I.

(Ebben a fejezetben Lucifer bácsi, az ördögapa a meggyfa-pipaszárat nem a szájába veszi, hanem a kezébe s az egyik ördögfiú ennek nem örül.)

A szobájában ült Lucifer bácsi és olvasta az Alvilági Hírlap* című újságot. Közbe néha morgott egyet mérgesen, mert nem tetszettek neki az Alvilág miniszterelnökének, gróf Mefisztónak a legújabb intézkedései, amikről az újság részletesen írt. Javában olvasgatott, mikor szerényen, félénken, sőt szepegve benyitott a szobába a Luckó gyerek, Lucifer bácsi idősebbik fia. Az iskolai táska a hátán volt, kezében egy nagy, pecsétes levelet szorongatott. Az öreg Lucifer bácsi mindjárt látta fia arcáról, hogy valami baj van s egy pillantást vetett az asztalán heverő hosszú, vastag meggyfa-pipaszárra. A Luckó gyerek is odanézett és bánatos szívvel látta, hogy a pipaszár a helyén van, mintha odakészítették volna. Pedig ö az iskolából hazajövet mind csak arról ábrándozott, hogy hátha a pipaszárat ördög-anyuka kivitte szőnyegporlónak, aztán künn felejtette az udvaron vagy valami más, csodálatos módon eltűnt a házból. Bizony, a pipaszár a helyén volt. Luckó remegve ment közel apjához és átadta neki a kezében tartott nagy, pecsétes levelet.

– Hát ez mi? – mordult fel Lucifer bácsi rosszat sejtve.

– Levél – mondta Luckó. – Az izé küldi... az igazgató úr . . .

– Hát aztán mi van benne? – kérdezte Lucifer bácsi gyanakodva. – Nem tudom, apuka, nem mondta meg nekem az igazgató úr. Csak a kezembe nyomta és azt mondta; Luckó fiam, add ezt át apádnak. De nem haragosan mondta, hanem kedvesen, mert szeret engem az igazgató úr meg a tanár urak . . .

Szegény Luckó máskülönben nem volt ilyen bőbeszédű gyerek, de most igyekezett mennél többet beszélni, mert hát ezzel is nyújtja az időt, s annál később jut működésbe a pipaszár. Mert hogy működésbe fog lépni, abban előre is bizonyos volt. Tudta ő nagyon jól, mi van a pecsétes levélben, ha az igazgató úr nem mondta is neki. Mikor azonban látta, hogy apja fölteszi az orrára a nagy csontkeretű okulárét, felvágja a levelet és olvasni kezdi, elszomorodva elhallgatott. Hallgatott és remegett, amíg az öreg olvasott és nézte a pipaszárat és azon tűnődött, hogy ha most csoda történne és a pipaszár szárnyat kapna és elrepülne a nyitott ablakon, beledugná magát a földbe és ágai nőnének és szép piros meggyek teremnének rajta .. .

Lucifer bácsi elolvasta a levelet, aztán letette az okulárét és ránézett a fiára olyan tekintettel, amelyben már benne volt a pipaszár.

– Mi ez? Mi van ebben a levélben? – ordított, hogy még a nyitott ablak is csörömpölni kezdett bele.

– Nem tudom, – szepegett Luckó.

– No, ha nem tudod, hát tudd meg, – mondta vészjósló hangon és odaadta a levelet Luckónak. – Olvasd!

Luckó olvasta a levelet. Nem nagyon szeretett olvasni, ezt a levelet különösen nem szerette olvasni, de most úgy tett, mintha érdeklődve olvasná.

– Hangosan olvasd! – kiáltott rá Lucifer papa.

Luckó olvasta hangosan. Nem nagyon, mert a hangja remegett, a nyelve minduntalan megbicsaklott a félelemtől és félszemével hol az apja felé, hol meg a pipaszár felé kancsalitott.

így szólt a levél:

Az Alvilági Állami Főgimnázium Igazgatóságától.

Nagyságos Lucifer Mátyás úrnak

Helyben.

Tisztelt Uram!

Van szerencsém értesíteni, hogy fia, ifj. Lucifer Mátyás, intézetünk I. g. osztályú növendéke a folyó hó 13-án tartott ellenőrző konferencián tanárainak egyhangú véleménye alapján megrovásban részesíttetett. Okok: a leckét mindig pontosan tudja, írásbeli dolgozatai szégyenletesen rendesek, soha a legkisebb kihágást sem követi el, magaviseleté szelíd és csendes. Ha viselkedését tovább is így folytatja, a tanári kar kénytelen lesz az iskolából való kizárását fontolóra venni, mert példája veszélyeztetheti a többi tanulók erkölcsi magaviseletét is. Miről is Nagyságodat, mint apát kötelességszerüen értesítem. Kiváló tisztelettel

Gonosz István

igazgató.

– Mi ez? – dörgött Lucifer papa rettentő mérgesen és már nyúlt a pipaszár felé.

– Tévedés, – felelt alig hallható hangon Luckó. – Bizonyosan kicserélte igazgató úr más valakinek a levelével...

– Ügy! Tévedés! – mondta Lucifer. – Hát jól van, tévedés. Most én is tévedni fogok, meg ez a pipaszár is tévedni fog. Odatéved a te hátadra. Valami harmincszor egymásután fog odatévedni. Ha már tévedés, hát tévedjünk tovább!

– Jaj, apukám, ne tévedjen. Nem is tévedés az, – csengett kínjában Luckó és ijedtében a két kezével eltakarta azt a részét, ahova a pipaszár vége kívánkozott. – Ügy van az, hogy az osztályfőnök úrnak pikkje van rám.

– Ügy! Igen, az osztályfőnök úrnak pikkje van rád? Szegény, drága kis fiam. Ejnye, no, gyere hát édes kis csemetém, lelkem, virágom, borulj az ölembe, hadd vigasztaljalak meg az osztályfőnök pikkjéért. Gyere fiacskám, hadd simogassalak meg ezzel a szép símogatóval, gyere hát drágaságom.

Szelíden, szeretettel mondta ezt, szeretettel vonta magához Luckót, lefektette az ölébe és elkezdett dolgozni a pipaszárral, olyan szelíden és szeretettel, hogy a Luckó nadrágja csak úgy porzott bele és nem lehetett tudni, a csattogás erősebb-e vagy a Luckó ordítása. Mert Luckó bizony ordított, úgy ordított, hogy ti azt el sem tudjátok képzelni, mert tiköztetek nincs fiú egy sem, aki hasonló dolgot tapasztalt a saját nadrágján. És nincs olyan sem, aki valaha megrovást kapott volna az iskolában.

Lucifer tehát pengette a pipaszárral, Luckó pedig mint egy hárfa harsogott. Éppen a legjobb pillanatban két másik gyerek lépett be a szobába, Luckó testvérei: a kilencéves Buckó és egy nyolcéves kis lány, a kis Cuckó. Látták, hogy az apjuk muzsikál a bátyjuk hátán, tetszett nekik a zene és elkezdtek vad indiánus táncot járni a furcsa zeneszerszám körül. Énekeltek is hozzá, elferdítve az ismert népdalt:

Gyere be rózsám, gyere be Csak a Luckó van ide be, A Lucifer apa hege-hegedül Csak Luckó járja egyedül.

Lucifer papa belefáradt a hegedülésbe és eleresztette Luckót, aki bőgve szaladt a divánhoz, levetette rá magát, – hasra feküdt, mert ülni vagy hanyatt feküdni bizony nem tudott volna. Lucifer apa pedig szeretettel nézett kisebb magzataira.

– Jól van, gyerekek, – mondta nekik, – látom, örültök a bátyátok baján. Igazi ördög-gyerekek vagytok. Nahát, mondd meg Buckó, mit csináltál ma délelőtt?

Buckó vihogni kezdett.

– Máma jó napom volt. Az iskolába menet a pékfiúval találkoztam. Loptam a kosarából két kiflit. Utánam szaladt, gáncsot vetettem neki, elesett, a kosara felborult, a kiflik, zsemlyék kigurultak a sárba. Halálra röhögtem magam.

Lucifer apa elmosolyodott.

– Nem éppen új vicc, de ilyen kezdőnek, mint te, elég ez is. Hát aztán?

– Aztán fogtam egy macskát, bevittem az iskolába. Még nem volt ott egy gyerek sem. Beledugtam a macskát a nagy vaskályhába. A tanítás alatt aztán a macska elkezdett kaparászni a kályhában. A tanító néni kinyitotta a kályhaajtót, hogy mi az. Hát a macska kiugrott az ajtón, kormosán, prüszkölve, neki egyenesen a tanító néninek, aki majd elesett ijedtében. A gyerekek pedig elkezdték hajszolni a macskát az osztályban a padok alatt, padok fölött, a katedrán. A tanító néni azt kiabálta: fogjátok meg! Én meg is fogtam vagy háromszor, de mindig eleresztettem újra. Óriási muri volt. Egész délelőtt nem volt tanítás. A végén nagy vizsgálat következett, mindegyik gyerek azt akarta elhitetni, ő csinálta a viccet, de én bebizonyítottam, hogy én voltam. A macska farkának egy darabja tudniillik nálam volt, azt levágtam bizonyítéknak, mielőtt még a kályhába dugtam volna. A tanító néni nagyon megdicsért, azt mondta: ilyen jó viccet még nem csinált vele senki. Egyest fogok kapni a magaviseletből.

– Meg is érdemled – mondta Lucifer papa. – Látod, Luckó, ez aztán a gyerek ... Nem olyan haszontalan naplopó, mint te.

Luckó irigykedett is öccsére, neki sohasem tudnak eszébe jutni ilyen jó murik.

– Hát te, Cuckó? – kérdezte Lucifer papa. Cuckónak elkezdett peregni a nyelve.

– En az iskolában az óra alatt összekötöztem három kislánynak a varkocsát. Aztán mikor a tanító néni kihívta közülük az egyiket, felrántotta magával a többit is. Majd kiszakadt a varkocsuk. Volt nagy nevetés, a tanító néninek is hullottak a könnyei a kacagástól. Aztán később, éppen számtant tanultunk, elkiáltottam magam: jaj egér! Hát rémülten ugráltak fel a lányok a padokra, kapkodták a lábukat, még a tanító néni is a katedrára menekült. Én pedig csak ültem csöndesen és vihogtam rajtuk.

– Látom, te belőled is lesz valami, – mondta Lucifer papa elégedetten. – Csak ez a Luckó, ez a Luckó! – tette hozzá, a fejét csóválva.

Az ebéd alatt aggódva mondta Lucifer papa Lucifer mamának.

– Nagyon aggódom emiatt a Luckó miatt. Élhetetlen fickó, ördög-gyerekben ilyet még nem is láttam. Nem tudom, mi lesz belőle, ha így halad.

– Suszternek fogjuk adni, – mondta Lucifer mama bosszúsan.

Luckó ezen roppantul megijedt. Az ördög-suszter mestersége tudniillik a legrosszabb és legnehezebb mesterség a világon. Az ördögöknek, mint mindenki tudja, lólábuk van, de embercipőt viselnek, mert nem akarják, hogy az emberek a lábukról rájuk ismerjenek. Már pedig lólábra ember-cipőt szabni és varrni bizony nem könnyű dolog. Sokat dolgozik a mester tenyere és lábszíja, amíg az inas ezt a mesterséget megtanulja. Hát szegény Luckó bizony sírva fakadt.

– Egyelőre még teszek vele egy kísérletet. Beadom az embergyerekek iskolájába, ott talán még lehet valami hasznát venni. Még ilyen máié ördögit is el tud rontani egynéhány jó kis emberfit.

Ez már jobban tetszett Luckónak, mint a suszterség. Őt nagyon érdekelték az embergyerekek, szeretett velük barátkozni és örült annak a kilátásnak, hogy mindig köztük lehet. Az ördögiskolát pedig únta már, nem szerette, mert az ördögfiókák mind ügyesebbek és ravaszabbak voltak, mint ő, nem tudott velük versenyezni ravaszság dolgában. Öt úgy tekintették, mint az osztály ostobáját, pedig ő tudta magáról, hogy nem olyan egészen ostoba, csak éppen nem tud olyan egészen rossz lenni, mint az ördögök. Hogy-hogy nem, valahogy mégis derengett benne a jóság egy szikrája. Pedig valódi ördög volt ő is, ördög apának és ördög anyának a fia és születésétől fogva úgy nevelték, hogy rosszat tenni erény és jót tenni bűn. Erre nevelték, de nem tudja teljesen megtanulni. Tehetségtelen ördög volt.

II.

(Ebből a fejezetből megtudjuk a budai Vérmező titkait, meg azt, hogy mért kaptak az ördög-fiókák három pofont uzsonnára. Szó van e fejezetben egy villamos szabadjegyről is.)

A Lucifer-család lakása Budán volt a Krisztinavárosban, egy különálló földszintes házban, amely a Várhegy oldalának támaszkodott. Kívül az utca felé egész rendes ház volt, amilyenek a többi házak. Az utcai szobák formája és bútorzata is olyan volt, mintha rendes polgár-emberek laknának bennük s ha valaki benézett az ablakon és látta Lucifer papát az asztalnál ülni feleségével és gyermekeivel, azt hitte, valami derék, rendes polgár-ember költi el családjával egyszerű ebédjét. Egy kis enyhe kénkö-szagot ugyan lehetett érezni körülöttük, de ez sem volt feltűnő. A szomszédoknak nem is volt sejtelmük róla, hogy az eleven ördög lakik az utcájukban. Ők úgy tudták, hogy Lucifer papa gyáros és a gyára odaát van Pesten. Ügy is volt, – hamis pénz-gyára volt, hamis kártyákat is gyártott és mindenféle hamisítványokat és hamisításhoz való szereket. Gyára azonban nem Pesten volt – Pestre csak azért járt délelőttönként, hogy a gyárában készült hamis portékákon túladjon és hogy rosszra hajlandó embereket jó pénzért megtanítson mindenféle hamisságokra.