A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Gill Thompson: The Orphans on the Train, 2023

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csillagokban írt sorsok, 2021

Háborgó emlékek, 2022

Copyright © 2023 Gill Thompson

First published in Great Britain in 2023 by HEADLINE REVIEW

An imprint of HEADLINE PUBLISHING GROUP

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-68-0

Kedves barátaimnak és írótársaimnak,
Stephanie-nek és Jane-nek hálás köszönettel

Előszó

Skócia, 1964. december

Ha ez a lány egyszer valamit a fejébe vesz, akkor semmi sem tartja vissza. Már húsz éve így emlékezik meg erről a napról még akkor is, ha ilyen zord az idő.

A legjobb, ha minél hamarabb elkezd úszni. Ezért belemegy a jéghideg folyóba, és amikor már a csípőjét is ellepi a víz, elrugaszkodik. Olyan, mintha jég venné körül, de néhány karcsapás és lábtempó múlva ismét érezni kezdi a végtagjait. A hideg ellenére is csodálatos érzés ez a súlytalanság.

A Clyde folyó olyan szürke, mint az ón, a szélein gallyak és elszáradt levelek sodródnak. Lágy szellő fodrozza a felszínét, apró tajtékokat és hullámokat kavar rajta. A víz alatt hideg áramlatok súrlódnak a combjához, a lábujjait vízinövények simogatják, de ő folytatja az úszást, mert tudja, hogy az égő fájdalom csökkenni fog, ha hozzászokik a hűvös vízhez. Belemártja az arcát is, és azonnal érzi a jeges hidegséget. Az ajka megfagy. Ma nem tud hosszú ideig a víz alatt úszni, ebben az évszakban ez túl kockázatos. Imádja a folyót, de tiszteli is.

Nagy levegőt vesz, a víz alá bukik, az ujjaival félresöpör egy sikamlós hínárt, úszik még néhány tempót. A barnásszürke vízben okkersárgának tűnik a bőre, a válla fáj a hidegtől. A lassú szürkületben egy pér meglebbenti az uszonyát és távolabb siklik. Néha sebes pisztránggal és márnával is találkozik. Egyszer egy kora reggeli látogatásán vidrát látott. A folyónak ez a része édesvizű, lejjebb azonban már egyre sósabb, ahogy közeledik a torkolathoz. A lány mellkasa megfeszül, feljön a felszínre, körülötte buborékok szállnak.

A folyó más, mint gyerekkorában. Először is, most sokkal tisztább. Amikor kislányként jött ki ide, a víz sokkal szennyezettebb volt a hajóépítő üzemek és a bányák miatt. Borzongva gondol arra, hogy olyan piszkos vízben is úszott. Néhány hajóépítő üzem még mindig működik, de már szabályozzák, mi kerülhet a folyóba. A bányák viszont régen eltűntek, és velük együtt a bányászok is, meg az a régi élet. Egy pillanatra majdnem maga alá gyűri a bánat, de inkább kiűzi a fejéből és beledobja a vízbe.

Ez az évforduló eszébe juttat egy másik folyót – időben és térben nagyon messze innen –, meg kell emlékeznie az ott történtekről. Még mindig maga előtt látja azt a két rémült lányt, akik a folyóparton remegnek, hallja a lövéseket, amelyek miatt bele kell ugraniuk a vízbe. Ma kedvtelésből úszik, és így tiszteleg a régi történet előtt. Akkor az életét próbálta menteni.

Első rész

1

1939. július

Amikor Kirsty kinyitotta az uszoda ajtaját, megcsapta az orrát az ismerős, erős klórszag, és még valami földes illat is, amitől egyből jobb kedve lett, bár mindennap ezt érezte.

– Jó estét, galambom! – Maggie táskája már a pulton volt. Kinyitotta, kivette belőle a kulcsokat, és bezárta maga mögött az irodaajtót.

– Jó estét, Maggie! Sokan voltak ma?

– Igen. Elég sokan. Meleg van. – A nyári hőség még mindig érezhető volt, a vegyszerekkel együtt fátyolossá tette a levegőt. Kirsty mintha függönyön keresztül nézte volna Maggie kipirult, pufók arcát.

– Akkor később még többen jönnek.

– Bizony. Ügyelj rá, hogy alaposan kitakaríts utánuk, kislány! – Elfintorodott. – Én most elköszönök. – Kinyitotta az ajtót, és kilépett az utcára.

A bányászok rendszerint este jöttek fürödni, lemosták magukról a bánya porát, mielőtt a sörözőt útba ejtve hazamentek volna. Kirsty feladata volt, hogy a távozásuk után lemossa a csempéről a fekete koszt. Piszkos munka volt, de megkapta érte a jutalmát. Az apja is a bányászokkal jött. A barátaival érkezett, lármásan, de mindig rákacsintott, amikor elsétált mellette. Kirsty nem ment a fürdők közelébe, amíg a férfiak bent voltak. Elfoglalta magát a medence szélén, vagy felmosta a vécéket, nehogy azt gondolják, hogy őket bámulja meztelenül, vagy kihallgatja trágár beszédüket. Tizennégy évesen még nagyon könnyen zavarba jött.

Mihelyt azonban elmentek – fekete bőrük csodával határos módon visszanyerte világos színét –, az idő csak az övé és az apjáé volt. Kettejüké volt az uszoda. És az apja megengedte, hogy ússzon.

Kirsty ránézett az órájára, a homlokát ráncolta, majd kinyitotta a takarítószekrényt, és kivette a fémvödröt, hangosan végigsúrolva a padlót. Már elmúlt öt óra. A bányászok eddigre már általában megérkeztek. De biztosan semmi ok az aggodalomra. Valószínűleg a művezető tartja még ott őket, talán még mélyebbre mentek, ezért több időbe telik feljönniük a felszínre.

Kirsty odavitte a vödröt a csaphoz, és megtöltötte meleg vízzel. Aztán benyúlt a zsebébe, és kivette a korábban lereszelt szappandarabkákat. Mindig otthon reszelte le a karbolszappant, így most nem volt más dolga, csak beleszórni a vödörbe, aztán kézzel elkavarni, és megvárni, amíg habzani kezd. Visszament a felmosóért, belemártotta a vízbe, és kicsavarta belőle a habos folyadékot. Mire felmossa a vécéket, a bányászok már itt is lesznek. Aztán visszamehet a medencéhez, amíg fürödnek.

Mivel már elmúlt öt óra, és még mindig nem érkeztek meg. Megpróbálta elhessegetni magától az idegesség első apró szúrásait. Nem tehetett róla, mindig aggódott, bár szerette volna, ha nem így van. Miután fiatalon elvesztette az édesanyját, rettegett attól, hogy az apját is elveszíti. A bányászmunka nagyon veszélyes… mélyen a föld alatt azokkal a robbanószerekkel és az állandó fenyegetéssel, hogy beomlik a mennyezet, vagy hirtelen leszakad a szikla. „Ne butáskodj, Kirsty! – mondogatta mindig az apja, valahányszor megfogalmazta a félelmeit. – A hamiltoni bányákat jól karbantartják. Amióta én élek, még nem volt ott baleset.” Csakhogy ez nem segített. Elég volt egyetlen tévedés… vagy egy figyelmetlen botlás.

Mivel az öltözőkben már nem volt mit csinálnia, kiment a medencéhez. Általában imádott egyedül lenni ebben a hatalmas teremben, élvezte a csendet, a hatalmas, kékeszöld víztükröt, a csábítóan sima vízfelszínt. Az apja, aki fiatalkorában sokat úszott, egyszer azt mondta, hogy minden medence más ízű. Hamiltonban a víz lágy és édes, a Motherwell fürdőben viszont, ahol kamaszkorában edzett, jóval savasabb. Minden bizonnyal a különböző vegyi anyagok mennyiségétől függött ez az íz, de Kirstynek felért egy csodával.

A víz fölé hajolt, végighúzta benne az ujjait, apró hullámokat kavarva. Amikor tele volt a medence, a vízszint megemelkedett és hullámzott, mint egy csapkodó végtagokkal teli üst. Nehéz volt elhinni, hogy az a háborgó víztömeg ilyen nyugodt is tud lenni. Hamarosan benne lesz a vízben, élvezi kellemesen hűs érintését a bőrén, ahogy a teste köré fonódik, és simogatja, mint a selyem. Imádott úszni. Az úszás felvidította, amikor szomorú volt, és megnyugtatta, amikor ideges. Lecsillapította, ha mérges. Akkor kezdett megtanulni úszni, amikor az édesanyja meghalt, az apja pedig hétvégenként elvállalt néhány úszómesteri műszakot. Kirsty eleinte csak állt a medence sekély végén, hagyta, hogy a víz a lábát nyaldossa, félt az úszók közé menni. Az apja a túloldalon ült, üveges szemmel nézte őt, vagy a kezébe támasztotta a fejét, és tudomást sem vett róla. Az egyik nap azonban úszónadrágban jött ki az öltözőből, lement a lépcsőn, és odalépett hozzá.

– Nem így kell, kicsim – mondta, amikor Kirsty le-fel ugrált a vízben, és a tenyerével csapkodta a felszínt. Az apja felemelte, hasra fektette a víz tetején, erős kezével alulról tartotta. – Most rugdoss a lábaddal! – Kirsty bicikliző mozdulatot csinált, mire az apja felnevetett. Hónapok óta először. – Nem biciklin ülsz. Nézd, így kell csinálni. – Elengedte őt, megfogta a medence szélén a korlátot, kinyújtotta hátra a lábát, aztán egyenletes ütemben le-fel mozgatta. Kirsty megfogta a rudat mellette, és utánacsinálta. – Így már sokkal jobb. Szép!

Most, az évek távlatából eszébe jutott az apja biztató mosolya. Ezután mindig elvitte magával úszni. Péntek esténként, miután a bányászok megmosakodtak, ez volt az ő közösen töltött idejük. Néhány hónap múlva Kirsty már rendesen úszott – először csak keresztbe a medencében, aztán már hosszában is. Mostanra pedig már minden úszásnemet tudott, sőt még a fordulót is egy hossz végén, valamint a fejesugrást is a rajtkőről. Az apja szerint született tehetség, mint ő.

De hol marad ilyen sokáig? Hol vannak mindannyian? Az uszoda órája szerint háromnegyed hat volt. Ilyen sokat sosem késtek. Az uszodában sűrűbb lett a levegő, a torkát fojtogatta.

Miközben vadul dobogó szívvel visszament az öltözőbe, hallotta, hogy csapódik a bejárati ajtó, és megkönnyebbülés söpört végig rajta. Na végre! Elképzelte, hogy a bányászok belépnek az előtérbe, morgolódnak valami utolsó pillanatban jött vészhelyzet miatt, ami lerövidítette a szabadidejüket, pedig már alig várták, hogy levegyék a nadrágjukat, és belemerüljenek a meleg vízbe. Amikor azonban kinyitotta az ajtót, csak egyetlen ember állt előtte. Nem az apja. És nem is valamelyik bányász.

– Ó, te vagy az, Maggie? Itt felejtetted…? – Amikor meglátta a nő arcát, torkára fagyott a szó.

– Kirsty. – Maggie kinyújtotta felé a kezét, és magához húzta. – Baleset történt. – Az arca fehér volt, mint a fal.

– Ne-e-e-e-e-e-m! – Ha elég hangosan kiáltja, talán megakadályozhatja, hogy Maggie folytassa. Talán visszafordíthatja a szavakat, és azok megszűnnek létezni. Akkor Maggie elmosolyodik és bevallja, hogy csak itt hagyta a kulcsát vagy a pulóverét… vagy valamit elfelejtett elmondani neki. De ne ezt, kérlek, ne ezt! Az egyetlent, amitől mindennél jobban rettegett.

Kinyújtotta a kezét, és megkapaszkodott a falban, mert a lába alatt megbillent a talaj. Maggie odahúzott egy széket, és óvatosan leültette rá. A szemöldöke között két mély barázda húzódott.

Kirsty nagyot nyelt.

– Mi történt? – kérdezte suttogva.

– Attól tartok, nem sokat tudok. Hazafelé menet beugrottam a Fekete Bikába, hogy megkérdezzem Archie-t, mit kér uzsonnára. De alig tudtam bemenni, mert mindenki kifelé tódult onnan. Azt beszélik, hogy tűz ütött ki a szénbányában. – Maggie hangja fojtott volt a döbbenettől. – Úgy gondoltam, biztosan tudni szeretnéd, kislány.

Kirsty térde le-fel rángatózott. Maggie rátette a kezét, hogy megállítsa.

– Odamenjünk együtt?

Kirsty némán bólintott. Nem kapott levegőt. Hatalmas súly nehezedett a mellkasára.

– Gyere! – Maggie segített neki felállni, átkarolta a vállát és kivezette az uszodából.

*

Miközben a Saffronhall Lane-en majd a Montrose Crescenten támolyogtak előre, Kirsty halványan érzékelte, hogy mások is csatlakoznak hozzájuk. Mrs. McKay, aki nem messze lakott tőlük a Beckford utcán, félelemmel teli pillantást vetett rá, amikor megelőzte őket. Ahogy végigsietett az úton, a cipősarka kopogott a macskakövön. Mr. McKay Kirsty apjával együtt dolgozott a szénbányában. Elöl megpillantotta Pattinsonékat: Jamie-vel együtt járt iskolába. Az ő apja is bányász volt. Ahogy még nagyon sokuké. Azok, akiket az uszodába várt, most a föld alatt ragadtak a tűz miatt, és lehet, hogy már meghaltak. Beszívta a saját verejtékének és félelmének szagát. Olyan sokféleképpen lehet meghalni, ha valaki a föld gyomrában dolgozik: elfogyhat a levegő, vízbe fulladhat, megfojtja a gáz, élve eltemetik… valószínűleg az utolsó a legrosszabb. Minden egyes gondolatnál forróság és hideg futott végig a gerincén.

Minél közelebb értek a bányához, annál nagyobb lett a tömeg. Anyák kézen fogva húztak maguk után síró kisgyerekeket, néhányan babakocsiban vagy a testükre kötött kendőben hozták a kisbabájukat. Fiatal nők egymásba karolva, kisírt szemmel vonultak végig az utcán. A levegőt megtöltötte a füst csípős szaga, Kirstynek pedig összeszorult a gyomra, amikor a távolban egy vékony, fekete füstcsíkot pillantott meg. Most már biztosnak tűnt, hogy tűz ütött ki odalent… és valószínűleg még mindig tombolt. A sok ember ellenére az utcák hátborzongatóan csendesek voltak. Senki sem mert megszólalni, de nyilvánvaló volt, hogy mitől fél mindenki. Kirsty csak a léptek dübörgését hallotta, és közben kétségbeesett gondolatok kergetőztek a fejében.

*

Komor tömeg állt körülötte, halkan beszélgettek, vagy csak idegesen nézték a bánya bejáratát. Egy emberek alkotta lánc vizet meregetett a mély víztócsákból, és egymásnak adogatták a vödröket.

– Itt várj meg, galambom! – Maggie megszorította Kirsty vállát, és odament az egyik nőhöz a tömeg elején.

Néhány percig élénken beszélgettek, aztán Maggie visszatért.

– A coatbridge-i mentőcsapat már úton van. És szóltak a tűzoltóknak is.

Kirsty torka elszorult.

– Olyan sokáig tart!

– Próbálj nem idegeskedni! – tanácsolta. – Talán rosszabbul néz ki, mint amilyen.

Kirsty azonban nem tudta leküzdeni a rossz előérzetét. Miért nem dolgozott az apja, mondjuk, egy boltban, vagy miért nem italokat szolgált fel a Fekete Bikában? Miért nem tudott úszást oktatni, vagy teljes munkaidőben úszómesterként dolgozni? A bányászok állandóan veszélyben voltak. Még ha nem is történt velük baleset, kevesen érték meg az öregkort. A munka túlságosan kimerítő volt, a körülmények pedig túl nehezek. Azok az idős bányászok, akiket Kirsty is ismert, egy „bányásztüdő” nevű tüdőbetegségben szenvedtek, mert éveken keresztül belélegezték a szénport. Károsította a tüdejüket, nehezen tudtak csak levegőt venni. Még ha meg is érték az öregkort, nem tudták élvezni.

De Hamilton bányászváros volt. A legtöbb férfi a bányában dolgozott. Itt ez volt az élet.

Egy idő múlva megjelent a bányamester, és egy zacskó érmét tartott a kezében. Kiszórta az érméket a földre, mire a tömeg odatódult. A nap elején minden bányász kapott két fémérmét, egy kereket és egy szögletest. Amikor beszállt a ketrecbe, hogy lemenjen a föld alá, az egyik érmét odaadta a bányamesternek, aki feljegyezte, hogy lement a bányába, és azt is, hogy mikor. Így tartották számon, mikor ki van lent. A műszak végén a bányász odaadta a második érméjét is az aknacsatlósnak, aki feljegyezte az időpontot, mikor hagyta el a bányát. Az apja száma a százötvenegyes volt.

Kirsty reszkető lábbal megindult előre.

Talán az apja nincs is lent a föld alatt. Talán elküldték, hogy intézzen el valamit, most pedig éppen úton van visszafelé egy másik bányából, és a napot biztonságban, egy irodában töltötte. Nézte a délutáni napfényben csillogó fémérméket, figyelte rajtuk a számokat. 96… 34… 23… 17… Minden egyes szám egy-egy család legnagyobb félelmét igazolta be. A levegőt megtöltötték a fájdalmas és döbbent kiáltások, amikor valaki felismert egy számot. A tömeg ritkulni kezdett, egyre többen fordultak meg és mentek el bánattól lesújtva. Kirsty továbbra is az érméket nézte. 74… 120… 236… 149. Görcsbe rándult a gyomra, próbálta visszaszorítani a hányingert. 151. Vagyis az apja mégiscsak lent van. Maggie visszahúzta lányt, átkarolta, és így vártak tovább.

*

A nap még lejjebb ereszkedett az égen, lágy fénybe vonta a bánya bejáratát. A tömegből nyugtalanság sugárzott. Időnként megütötték Kirsty fülét az olyan szavak, mint avizálás, fedrol, gépház, tisztítócsapat… ezeket mind ismerte, mert éveken keresztül hallotta, amikor az apja a bányászbarátaival beszélgetett. Nem mintha valaha is különösebben odafigyelt volna rájuk. Most viszont, hogy bebizonyosodott, az apja is odalent van, úgy sejtette, hogy az egyes számú bányában lehet. Halványan rémlett, hogy miközben átnyújtott aznap reggel a férfinak egy tál zabkását, az emlegetett valami olyasmit, hogy elő kell készíteniük a szénfrontot a hétfői kitermeléshez. Akkor nem nagyon figyelt oda rá. Most viszont törte a fejét, nem mondott-e akkor még valamit. Fontos lett volna tudni, hol van, de nem jutott eszébe újabb részlet. Az apja inkább a politikáról akart beszélni. Korábban hallgatták a rádiót. A német kancellár magához hívatta Németország brit nagykövetét, hogy megbeszéljék a lengyel helyzetet, az apja pedig azt mondta, hogy az az ember egy nyomorult idióta. Kirsty nem volt biztos benne, vajon Adolf Hitlerre vagy Neville Hendersonra értette-e. Bármelyik volt is, az apja szerint elkerülhetetlennek tűnt a háború. Kirsty hónapokig aggódott amiatt, hogy az apját be fogják hívni, és elmegy harcolni, mint a lány nagyapja a Nagy Háborúban. Aztán sebesülten jön haza ő is, mint nagyapa – vagy még rosszabb. Most viszont az európai események távolinak és lényegtelennek tűntek, az igazi veszély sokkal közelebb volt hozzájuk.

Lágy szellő fújt végig a tömegen, az emberek haja meglebbent. Néhány nő megborzongott, és összébb húzta magán a kardigánját. A tömeg már sokkal nagyobb volt, kiért a főútra, sőt még fel, a vasúti töltésre is. A felszíni gépek és a kokszolókemence fényei megvilágították az emberek rémült, aggodalmas arcát.

Minden elcsendesedett.

– Megjött a mentőcsapat – jelentette Maggie, és egy csapat férfira mutatott, akik overallban és vastag csizmában szálltak le egy teherautóról. Légzőkészüléket viseltek, a kezükben lámpát tartottak.

– Már épp ideje volt – dörmögte Kirsty, és egy pillanatra remény ébredt a szívében, amikor látta, hogy Mr. Fleming, a bánya igazgatója odavezeti az egyes számú bánya bejáratához a csapatot, akik bemennek, és eltűnnek szem elől.

A tömeg várt tovább.

A mentőcsapat tagjai azonban nagyon hamar visszatértek, és a fejüket rázták.

– Biztosan túl sűrű a füst – mondta Maggie.

– Mi haszna a mentőcsapatnak, ha nem tud megmenteni senkit? – Néhányan hátrafordultak Kirsty hangos megjegyzésére.

– Semmi baj, kislány. Legalább vannak lent poroltók. – Maggie közelebb húzta őt magához. A glasgow-i rendőrség és tűzoltóság korábban hozott nekik néhányat.

Kirsty tehetetlennek érezte magát itt fent, a föld fölött, mert nem tudta, mi történik odalent. Megpróbálta felidézni az apja arcát, amikor aznap reggel elment dolgozni. A szeme körül ráncok voltak, borostás arcán ősz szálak is megjelentek, de még mindig lelkesen csatlakozott a társaihoz… vagy ahogy ő hívta őket, a barátaihoz. „Mindennek a csapatmunka a kulcsa, tudod – mondogatta. – Te vigyázol a barátaidra, és a barátaid vigyáznak rád.”

A tömeg morajlani kezdett, Kirsty felkapta a fejét.

– Kijönnek! – Maggie az egyes számú bánya bejáratát figyelte, ahol hordágyon kihoztak egy bányászt, mögötte elcsigázott emberek támolyogtak piszkos arccal, döbbent tekintettel, poros ruhában. Volt, aki sántított, mások szénporos arcán kékes vércsíkok látszottak. Kirsty gyomrát jeges félelem szorította össze.

A kimerült és aggódó tömeg megélénkült. Kiabáltak és mutogattak. Egy fiatal nő szaladni kezdett, és az egyik bányász karjába vetette magát. A férfi a vállába temette a fejét, a teste elernyedt. Kirsty nagyot nyelt, és másfelé fordult.

Gyerekek szaladtak oda, hogy üdvözöljék az apjukat. Családok ölelték meg egymást. Nők, sőt még férfiak is sírtak. Kirsty vadul kutatta minden egyes felbukkanó bányász arcát, és közben a jeges érzés egyre jobban szétterjedt a testében, amíg már kővé dermedt a félelemtől.

– Kirsty? – kérdezte Maggie aggodalmas hangon.

Ő megrázta a fejét, miközben összedőlt körülötte a világ.

– Sehol nem látom apát – suttogta.

2

– Azért jöttem, hogy megbeszéljük a részleteket – mondta Kirstynek a McGuire’s Temetkezési Vállalattól érkezett férfi. Szomorúnak tűnt, mintha az ő apja halt volna meg, bár ez valószínűleg hozzátartozott a munkájához. – Elmentem a Beckford utcába, hogy beszéljek önnel, de a szomszédja mondta, hogy itt találom.

Kirsty egy pillanatra azt sem tudta, miről beszél.

– Milyen részleteket?

– Tudni akarják, hová vigyék az apád koporsóját – magyarázta Maggie gyengéd hangon. – És azt, hogy mit szeretnél a temetésen.

Kirsty megpróbált Maggie-re nézni, csak homályosan látta az arcát, ezért többször pislogott.

– Szerinted mit kellene tennem?

– Ezt te döntöd el, galambom. Nagyon szívesen látjuk itt is, de talán könnyebb lenne, ha a saját otthonában pihenne. Ahová tartozik. Elmehetek veled, ha akarod.

– Igen. Köszönöm.

A rémséges események közepette Kirsty szinte alig gondolt a Beckford utcai otthonára, most azonban maga előtt látta a két ház közé ékelődött kis otthonukat, amely kiért egészen a széles, macskaköves járdáig. A házat, ahol felnőtt. Ahol az anyja és az apja lakott, miután összeházasodtak, és ahová később hazavitték őt újszülöttként a kórházból. Talán az anyja ott szoptatta a régi konyhaasztalnál, miközben az apja a konyhában tett-vett, próbált teát készíteni, vaskos bányászujjaival a fiókban keresgélte a kiskanalat és a szűrőt. Azt sem tudta, mikor kell kifizetnie a lakbért. Általában az apja intézte az ilyen ügyeket. Olyan sok mindennel kellett megbirkóznia, miközben úgy érezte, valójában ő még csak egy kisgyerek. Talán Maggie segít majd neki.

A temetkezési vállalkozó bólintott, és írt valamit a jegyzetfüzetébe.

– És a temetés?

Kirsty ismét Maggie-re pillantott.

– Ezt majd később megbeszéljük, és tudatjuk önnel.

– Rendben.

Kirstynek az volt az érzése, hogy a férfi egy meghajlással és egy félszeg mosollyal bármibe beleegyezett volna, amit javasolnak. Talán a temetkezési vállalkozók titokban a tükör előtt gyakorolják ezt a viselkedést.

Maggie kikísérte a férfit. Később pedig elkísérte Kirstyt a Beckford utcába. Útközben néhányan megállították őket, részvétüket nyilvánították. Kirsty nem tudta, mit mondjon nekik. Amikor az anyja meghalt, még túl kicsi volt, hogy fogadja az emberek részvétnyilvánítását. Az apja intézett mindent, bár arra emlékezett, hogy nagyon sokan megsimogatták a fejét. Maggie most is megvédte, ahogy mindig. „Köszönjük a kedves szavait” válaszolta mindenkinek. „Kirsty nagyon hálás.” Ő pedig csak némán bólogatott. Úgy tűnt, mindenkinek akad egy kedvenc emléke az apjáról, vagy el akarja mondani, milyen hálás, hogy a férfi segített nekik megjavítani a kerítést vagy bevinni egy zsák szenet, vagy megtanította úszni a gyereküket. Nyilvánvalóan mindenki jogot formált rá. Kirsty tudta, hogy csak jót akarnak, de az ő apja volt, és azt akarta, hogy csakis az övé legyen. Még akkor is, ha már csak az emlékekben él.

Szénmonoxid-mérgezésben halt meg. Kiderült, hogy az egyenáram-megszakító leégett, és tűz ütött ki a bányában. Poroltókat küldtek le, a bányászok pedig megpróbáltak cementeszsákokat és kőport szórni a tűzre, de az már úgy tombolt, mint egy kohó, semmi sem tudta megfékezni. A tetőgerendák is átforrósodtak, ezért kellett visszafordulnia a mentőcsapatnak. A közelebbi járatokban lévő bányászokat kimentették, de az apja beljebb volt, így nem jutott ki időben. Valahányszor behunyta a szemét, Kirsty vörös és narancssárga lángokat látott fellobbanni, újra és újra hallotta az apja kétségbeesett zihálását, miközben a halálos gáz maga alá gyűrte. Vajon képes lesz ezek után valaha rendesen aludni?

Csak néhány órára hagyta el a házat, de máris dohos szag volt. Bánat hasított belé, amikor megpillantotta az apja csorba, kék bögréjét, amit előző nap reggel hagyott az edényszárítóban, és a konyhaasztalon heverő, szépen összehajtogatott Daily Recordot. Lerogyott az asztal mellé, a tenyerébe hajtotta a fejét, és csak sírt. Hogy fog apa nélkül boldogulni? Most már senki sincs a világon, aki szerette őt. Maggie addig simogatta a lány haját, amíg Kirsty ki nem sírta magát, aztán magához ölelte.

– Szegénykém!

Kirsty letörölte az arcáról a könnyeket és a maszatot, könnyes szemmel elmosolyodott.

– Jól vagyok – mondta. Próbált nem törődni a reszkető hangjával. – Mit kell tennünk?

– Válogassuk ki a romlandó ennivalókat! – javasolta Maggie halkan. Kinyitotta az éléskamra ajtaját, és néhány dolgot beletett a kosarába. – Ezek nem sokáig lesznek jók, drágám. Jobb, ha elvisszük magunkkal.

Kirsty bólintott, a szemét ismét ellepték a könnyek. Nehéz volt érdeklődést mutatnia egy zsírpapírba csomagolt darab sajt vagy egy marék répa és krumpli iránt, de Maggie-nek valószínűleg igaza volt. Jobb, ha inkább gyakorlatiasak maradnak. Még akkor is, ha legszívesebben addig jajgatott volna, amíg a kimerültség ki nem űzi belőle a fájdalmat.

A temetkezési vállalkozó autója nem sokkal ezután megérkezett. Kirsty a nejlonfüggöny előtt állt, nézte, ahogy a férfiak leveszik a kocsiról az apja koporsóját, és komor léptekkel az ajtóhoz hozzák. Kinyitotta az ajtót, amikor bekopogtak. Maggie ott állt mögötte.

– Hozzák be ebbe a szobába, kérem! – mutatott a nappalira. Furcsa volt úgy beszélnie az apjáról, mintha még élne, miközben egy fadobozban feküdt. A koporsó furcsán kicsinek tűnt, nehéz volt elhinni, hogy az apja belefért. Nem volt magas ember, viszont izmos és erős igen, amitől nagynak tűnt. Kislányként átkarolta a lábát, hátrahajtotta a fejét, és úgy nézett fel széles, mosolygós arcára. „Az én apukám”, mondogatta.

A temetkezési vállalat emberei letették a koporsót egy kis emelvényre a szoba hátsó részén. Kirsty nagy levegőt vett, felnyitotta a fedelét. Ott feküdt az apja, sápadtan, mint egy viaszbábu, nyoma sem volt rajta a pornak vagy a koromnak. A szeme be volt hunyva, a szája kissé felfelé görbült, mintha épp egy viccet mondott volna. Kirstyből fojtott zokogás tört ki. Egészen eddig ott bujkált benne a halvány remény, hogy talán tévedtek, nem is az ő apja halt meg, hanem valaki másnak a holtteste fekszik ebben a koporsóban. Csakhogy ez határozottan ő volt – felismerhető, mégis más. Ha nem lett volna az az apró sebhely a bal szemöldöke fölött és a szemölcs az állán, Kirsty azt hihette volna, hogy csak egy próbababa. Kinyújtotta felé a kezét, és halvány vegyszerszag csapta meg az orrát. Aztán megérintette a haját, és kisimította a homlokából. A hajtincs visszaugrott, mintha minden élet abba ment volna át a testéből, energiát adott volna neki, miközben a többi része hideg volt, és mozdulatlan. Az apja sosem tudott nyugton megülni. Még amikor csak újságot olvasott is, megvakarta az orrát, vagy le-fel járt a lába. Olyan nyugtalanság áradt belőle, ami néha bosszantotta is a lányát.

Kirsty most mégis bármit megadott volna azért, hogy megmozduljon a szemhéja, vagy megvonja a vállát, csináljon valami ismerős mozdulatot. Ne ez a személytelen, élettelen test feküdjön itt előtte. Letörölte az arcán lecsorgó könnyeket, megpróbálta elfojtani ezt a nyers, égető fájdalmat, ami összeszorította a gyomrát és kirojtozta az idegeit. Aztán már semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy összegömbölyödjön, és lefeküdjön az apja mellé.

– Lepelbe tekertük – mondta a temetkezési vállalkozó, és a fehér anyagra mutatott, amelyet az apja köré csavartak, mintha egy felnőtt kóristafiú lenne. Annyira más volt, mint a megszokott, piszkos bányászruhája. – De ha valami mást szeretne adni rá, talán egy öltönyt… azt is megoldhatjuk.

– Talán a bányászruháját? – kérdezte Kirsty Maggie-től.

A nő megvonta a vállát.

– Ezt te döntöd el, drágám.

Kirsty arra gondolt, vajon mit csináltak az overallal, amiben megtalálták, mi lett a második érmével, amely még mindig a zsebében kellett legyen. Vajon túl piszkos, hogy azt adják rá? A szekrényében volt tiszta, azt lehozhatná. De a bánya ölte meg. Azt akarná, hogy így emlékezzenek rá?

Felszaladt az emeletre, hogy tiszta ruhát hozzon, és miközben a szekrényben keresgélt, eszébe jutott egy kép, ahogy az apja az úszómesteri székben ül a medence mellett, fekete gyapjú úszónadrágban és abban a „pántos hátú”, ujjatlan felsőben. Rögtön tudta, mit kell tennie. Kivette a ruhát a fiókból, és visszament a temetkezési vállalkozóhoz.

– Ezt adja rá kérem!

A férfi felvonta a szemöldökét, aztán Maggie-re pillantott, aki ismét vállat vont.

– Nos, drágám, ez kissé szokatlan, de ha így akarod…

– Igen – felelte Kirsty. – És apám is ezt akarná. – Most már biztos volt benne.

– Jól van. – A temetkezési vállalkozó felemelte a ruhát, ide-oda húzogatta egy ideig. – Ha néhány percre kimennek a szobából, elintézem.

– Köszönöm – felelte Kirsty, és követte Maggie-t a konyhába.

*

A nap többi részében látogatók jöttek leróni a kegyeletüket: a Beckford utcai szomszédok túlméretes öltönyeikben megütögették Kirsty vállát, és elmondták, mennyire hiányzik nekik az apja. A többi bányász, akik levették a sapkáikat az ajtóban, és bűntudatos arccal csoszogtak el a koporsó előtt, részvétet nyilvánítottak, ám közben az arcukról lerítt a megkönnyebbülés, hogy ők túlélték a balesetet. A bányavezetés tagjai, akik csak egy pillanatra jöttek be, aztán azonnal el is mentek, mintha féltek volna, hogy Kirsty kínos kérdéseket tesz fel nekik. A legtöbben láthatóan kényelmetlenül érezték magukat, amikor belenéztek a koporsóba, és látták, milyen ruhában van az apja. Kirsty azonban nem bánta meg a döntését: azt akarta, hogy úszóként és úszómesterként emlékezzenek rá, ez legyen az emberek utolsó emléke róla.

*

Amikor az utolsó látogató is elment, Maggie visszavitte a lányt a Cadzow utcába, mert ragaszkodott hozzá, hogy az ne legyen egyedül. Kirstynek bűntudata volt, amiért magára hagyja a halottat, de meggyőzte magát, hogy az apjának már nem számít. Igazság szerint pedig félt is ott maradni megint a házban. Mi van, ha elfelejti kulcsra zárni a hátsó ajtót? Vagy éjszaka felébred, mert a padlódeszkák nyikorgását hallja? Vagy a szél fütyülését a kéményben? Még nem állt készen arra, hogy megbirkózzon az emlékekkel. Maggie házában tudott uralkodni magán. Az a szörnyű érzése támadt, ha egyedül lenne, nem tudná abbahagyni a sírást. Úgy érezte, mintha egy hatalmas vödör könny lenne a testében, ami mindenképpen kikívánkozik belőle. Persze előző éjjel is sírt, a párnájába zokogott, hogy ne zavarja Maggie-t és Archie-t, de tudta, hogy még sokáig nem fogja tudni abbahagyni. Nem akart a félelmetes kérdésekre sem gondolni: ki fog gondoskodni róla? Hogy boldogul ezek után egyedül?

Archie nem jött át a Beckford utcába velük, és nem volt otthon, amikor visszaértek. Talán már elment a Fekete Bikába.

– Ülj le, galambom, csinálok neked egy kis teát! – Maggie megtöltötte a teáskannát, a tűzhelyre tette, teáscsészéket és tejet készített ki az asztalra. A látogatókkal egész nap teát ittak, de még egy csésze nem árthatott.

– Szóval – szólalt meg Maggie, miután az asztalon álló teáskancsóba töltötte a teát, és leült Kirstyvel szemben –, meg kell szerveznünk a temetést. Nem hagyhatod az apukádat ebben a köztes állapotban.

– Tudom. – Kirsty rettegett ettől a beszélgetéstől. Nem ment el az anyja temetésére. Az apja megkérte Mrs. Campbellt, a szomszédot, hogy vigyázzon rá addig. Az anyja halála után az apja nem sokszor járt templomba, és sosem beszélt a temetés megszervezésével kapcsolatos dolgokról. Az lesz a legjobb, ha minél hamarabb túlesnek rajta.

– Az apádnak volt kedvenc zsoltárja? – kérdezte Maggie. Felállt, belekotort egy fiókba, majd visszajött az asztalhoz egy kis füzettel és egy rövid ceruzával.

– Szerintem nem – válaszolta Kirsty. – Ha volt is, sosem mondta.

– Mit szólnál a Gresfordhoz?

– Az micsoda?

Maggie kitépett egy lapot a füzetből.

– Harmincnégyben Walesben volt egy robbanás az egyik szénbányában. Szörnyű tragédia. – Fogta a ceruzát, és rajzolni kezdett a papírra. – A településnek Gresford volt a neve. Majdnem háromszáz bányász halt meg. Egy Saint nevű munkás csillésként dolgozott ott. – A csillés egy fiatal fiú vagy lány volt, akit hozzákötöztek a szénnel megrakott csilléhez, és fel kellett húznia a szénfronttól a vontatóútig. – Ez a csillés nagyszerű zenész is volt, a tragédia után írta ezt a himnuszt, és az ott meghalt bányászoknak ajánlotta. – Maggie szipogott egyet. – Nagyon szomorú.

Kirsty megvonta a vállát.

– Jól van, legyen.

– Holnap találkozunk Murray tiszteletessel. Megkérdezzük, neki van-e más ötlete.

– Jó. – Kirsty kimerült. Amikor az emberek a szívfájdalomról beszéltek, sosem értette igazán, hogy mit jelent ez a szó. Mostanáig. Ez igazi, fizikai fájdalom volt, mintha lassan kipréselték volna a levegőt a mellkasából. Szerette volna az asztalra hajtani a fejét, és addig aludni, amíg ez a rémálom véget nem ér. Csakhogy nem tehette. Muszáj volt folytatnia. Hirtelen felegyenesedett a széken. – Ruth néni! – Maggie kérdőn nézett rá. – Anya testvére.

– Ó! Korábban miért nem említetted őt?

Kirsty letörölte a könnyeit.

– Anya halála óta nem is láttuk.

– Szerinted kapcsolatba lépjünk vele?

Kirsty megvonta a vállát.

– Gondolom, igen.

Maggie elgondolkodva kavargatta a teáját.

– Miben halt meg az édesanyád? – kérdezte hosszú szünet után.

– Tuberkulózisban. – Igen, az apja lélegezte be mindennap a szénport a bányában, mégis az anyja lett tüdőbeteg. Az orvosok mindent megpróbáltak, egyszer még hagyták is összeesni a tüdejét, hogy megnézzék, meggyógyul-e magától, de az sem segített.

– Te szegény, megárvult kislány! – mondta neki Maggie.

Kirstynek elakadt a lélegzete. Igen, most már árva volt. Senkije sincs, aki ugyanúgy szeretné őt, mint a szülei. Ruth néni már kisgyerekkorában egyértelműen a tudomására hozta, hogy nem vállal felelősséget érte, most pedig, kamasz lányként biztosan nem venné magához. Maggie kedves, de nem maradhat örökre itt vele és Archie-val.

– Hány éves voltál, amikor az anyukád meghalt? – kérdezte Maggie.

– Négy.

Maggie megszorította Kirsty vállát.

– Milyen korán!

– Már nehéz felidéznem őt. Néha visszajön egy-egy emlék. Emlékszem, hogy begombolta a kabátomat, mielőtt elvitt a parkba. Vagy tőkehalmájolajat itatott velem, hogy télen ne fázzak meg. – Megborzongott, mire Maggie felnevetett. – De apa és én már nagyon régóta egyedül éltünk.

– Az apádnak volt valaha barátnője?

– Amennyire én tudom, nem – válaszolta Kirsty. Szegény apa! Annyira lefoglalta, hogy gondoskodjon róla, ennivalót tegyen az asztalra, hogy nem volt ideje romantikára a saját életében… ha egyáltalán létezett olyan, aki az édesanyja nyomába érhetett volna, amit Kirsty nem tartott lehetségesnek. Most pedig az apja is meghalt, sosem kapott esélyt, hogy találjon valakit. Forró könnyek szúrták a szemét a gondolatra.

*

A várakozásnak megfelelően Ruth néni nem jött el a temetésre, csak egy kimért üzenetet küldött, amelyben kifejezte „őszinte részvétét”, és ennyi. Kirsty nem is számított rá, hogy valaha is újra hall felőle. Ami őt illeti, már nincs élő rokona.

Murray tiszteletes kedvessége azonban kárpótolta Ruth néni hiányáért. Sosem találkozott az apjával, mégis úgy beszélt róla a misén, mintha ismerte volna. Elmondta, hogy jó ember volt, csodálatos apa, aki keményen dolgozott és sok barátot szerzett – a bányában és a fürdőben. Ez mind megfelelt az igazságnak. Aztán felolvasott a Bibliából, Jób könyvéből egy verset, amelyben arról beszélt, hogy bejárta a mélységnek fenekét.{1} Az apja a munkájában valóban mindig ezt csinálta. Maggie-nek igaza volt a Gresforddal kapcsolatban. Murray tiszteletes talált néhány rézfúvóst, és ők olyan gyönyörűen játszották el, hogy Kirstynek kicsordult a könnye.

– Ezt a dalt akkor kell eljátszani, amikor a szavak már nem elegendőek – mondta neki Maggie, és igaza volt. Nem lehetett szavakba önteni ezt az ürességet a mellkasában, ezt az elviselhetetlen vágyakozást, hogy az apja újra átölelje, a tudatot, hogy soha többé nem látja az uszodában ugrálni, sosem derül fel az arca, amikor meglátja a lányát, nem borzolja össze a haját, nem nyom csókot a fejére, mielőtt elindul dolgozni. A szavak már nem tudták kifejezni, amit az emberek megpróbáltak elmondani neki a bánatos pillantásukkal, a kedves arckifejezéseikkel, de megtették helyettük a zene gyászos hangjai. Méltó megemlékezés volt ez az apjáról.

– Ügyes voltál, kislány – mondta neki a tiszteletes, és megszorította a vállát, amikor Kirsty kiment a templomból. – Néhány nap múlva benézek hozzád.

{1} Károli Gáspár fordítása.