Jon Szomin

A kis szöuli
fazekasműhely

részlet

ATHENAEUM

Fordította

Németh Nikoletta

This book is published with the support of the Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

A fordítás alapjául szolgáló mű:

공방의 계절 by 연소민

Copyright © Yeon Somin. 2023

Translation copyright © 2024, by Németh Nikoletta

All rights reserved.

This translated edition is published by arrangement with Mojosa Publishing Co. c/o Shinwon

Agency through Peters, Fraser and Dunlop Ltd.

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 494 7

ISSN 2939 5623

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Simon Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Melegebb, mint a nyári nap

Dzsongminnak örökre az emlékezetébe vésődött, ahogy tavaly először megszúrta egy tüske.

Rengeteg gesztenye hullott ősszel a földre. Kezébe vett egyet, amire senki nem lépett még rá. Letörölte róla a piszkot, és kibontotta a tokot. Üres volt, mintha valaki már kivette volna belőle a magot. Összegyűjtött még néhány üres tokot, a durva tüskék a tenyerébe fúródtak. A gesztenyék között megbújt egy dühítően éles darab. Dzsongmin erősen rászorított a tüskés héjra. Meg akarta büntetni a kezét, amely eddig olyan hanyag szövegeket írt. Kerek vércseppek serkedtek a tenyeréből. Zsibbasztó fájdalom futott végig a karjából a gerincén keresztül egészen a lábujjáig.

Attól a naptól kezdve Dzsongmin többé nem hagyta el a házat. Akkor még egy teljes évszak sem telt el azóta, hogy a Gesztenyesor negyedbe költözött.

Ugyanilyen meleg nyár volt, amikor először járt ebben házban. Szomjúságtól és a nyakába csorgó izzadságtól kimerülten járta a környéket, eladó ingatlanokat nézegetve. Belefáradt, hogy kétévente költöznie kell és hogy semmilyen érzést nem keltett benne az otthonának nevezett tér, kizárólag gyakorlati funkciót töltött be.

– Ez ma az utolsó? – kérdezte kedvetlenül Dzsongmin.

Az ingatlanügynök körbevezette őt Ilszan különböző részein, minden ingatlant hosszasan dicsért, Dzsongmin mégsem tudta kimondani, hogy aláírja a szerződést. A rendezett lakásoknak megfizethetetlenül magas ára volt, olcsóbbak pedig csak a külvárosban voltak, ahonnan nehéz lett volna munkába járni.

– Hölgyem, várjon egy kicsit. Nézzünk meg még egyet. Van egy társasház, ami pont megfelelne egy egyedülálló nőnek. Tényleg ez lesz az utolsó!

– Rendben. Nézzük meg azt is.

Burkolt hidegháború zajlott a szerződését megkötni kívánó ingatlanügynök és a mindig bizonytalan válaszokat adó Dzsongmin között. Ő azonban megfogadta magának, hogy még ma megnézi az összes eladó ingatlant, és haladéktalanul dönteni fog, nem vár hétvégéig. Forgatókönyvíróként a hétköznapok és hétvégék határvonala elmosódott, nem volt számára értékesebb egyik nap a másiknál.

– Szereti a gesztenyét? – kérdezte váratlanul az ingatlanügynök, ahogy befordultak Gesztenyesor egyik keskeny utcájába.

– Nem, nem igazán.

– Ezek, itt mind gesztenyefák. Ősszel virágba borulnak, egyszerűen gyönyörű a környék olyankor. Azt hallottam, hogy az itteniek gyűjtik is a gesztenyét…

Dzsongmin nem felelt. Egy halom zöld levél, barna törzsek; minden nyári fa hasonlóan néz ki. Ránézésre nem tudta megállapítani, melyik lehet a gesztenye.

A négyes számú épület a domb tetején volt. Az emelkedőn az ingatlanügynöknek is gyorsan elfogyott a mondandója. Mindketten a lépéseikre koncentráltak. Ahogy az épület elé értek, Dzsongmin megállt. Első pillantásra beleszeretett a helybe. A falakról itt-ott mállott a vakolat. De az erkély különleges, boltíves ablaka és ahogy az elefántcsontszínű külső falat narancssárga ablakkerettel emelték ki, Európát idézte. A narancssárga szegély nyújtotta lezser vidámság jól illett a nyári meleghez.

A harmadik emeleten valaki pozsgás növényeket helyezett a boltíves ablakba. A negyedik emelet utolsó lakásánál végig színes zoknikat csíptettek fel a szárítókötélre, mintha csak ezzel üdvözölnék a nyári napfényt. Tenyérnyi, sárga babazoknik is lógtak egymás mellett. A szomszédban egy nagy, könyvektől roskadozó polc látszott. Lehet, hogy egy részmunkaidős egyetemi tanár lakik ott, akit a munkája miatt ide-oda helyeznek? Dzsongmin furcsamód el tudta itt képzelni a mindennapjait.

301-es szám. Letekintett az ablakból oda, ahol az imént álltak. Ártalmatlan, meleg szellő bujkált hosszú hajszálai között. Az épület nem volt magas, mégis jól lehetett innen látni a völgyet körülölelő távoli hegygerincet is. Dzsongmin úgy érezte, szeretné feldíszíteni az ablakot. Habozás nélkül az őt figyelő ingatlanügynökhöz fordult.

– Megkötöm a bérleti szerződést.

Úgy érezte, ezen a helyen sokáig maradhat anélkül, hogy belefáradna. Az élete olyan jól halad majd, mint egy gyorsuló kerékpár, amit hajtani sem kell. Dzsongmin először szerette meg az „otthonát”.

Az álmot azonban egy pillanat alatt elfújta a szél. A kerékpárja lejtőhöz ért, és felgyorsult, irányíthatatlanná vált, majd látványosan felborult. S amikor már a pedál is kipörgött és teljesen mozdulatlanná vált, tudta, minden más is erre a sorsra jut. Ősz derekán a narancsszín sötét téglavörössé változott.

Értesítést kapott az épp forgatás alatt álló televíziós dokumentumfilmje szerződésének egyoldalú felbontásáról. Szinte visszadobta a belépőkártyáját, majd büszke, rezzenéstelen tekintettel összecsomagolta a holmiját, és távozott a munkahelyéről.

Igazság szerint Dzsongmin alig emlékezett valamire abból az időszakból. Csak néhány hónappal később mesélte el neki egy írótársa az akkor történteket. Részletekbe menően taglalta még azt is, hogy a kilépése napján milyen ruhát viselt, de őt legjobban a saját viselkedése zaklatta fel. Alig hitte, hogy saját lábán távozott a televízióból, miután annyi szenvedélyt ölt a munkájába. Az egyetlen dolog, amit biztosan tudott, hogy egy évszak leforgása alatt megmagyarázhatatlan, átokszerű érzés költözött mélyen a szívébe.

Ettől kezdve Dzsongmin nem csevegett a szomszéd háziasszonnyal, aki imádta növényekkel díszíteni a lakását. Többé nem érdekelte, mennyit nőtt a negyedik emeleti vasgyúró kisbaba. Nem kért kölcsön könyvet ezután a szomszéd végzős egyetemistától sem. Többé nem érezte boldognak magát ezen a békés kis helyen, ahol a nap járásával együtt változik az épület falának a színe is. Az Európát idéző ablak, amely egykor mosolyra bírta, már csak szellőztetésre használt tárgy volt a szemében. Úgy tűnt, hogy az őszi tiszta, világoskék égbolt hirtelen leereszkedik és a társasházra támad. Ahogy novembertől bekúszott a csípős hideg, a redőnyöket és ablakokat sem nyitotta már ki, így a téli égboltból semmit nem látott. Amikor a lakás kihűlt, és a környék különösen elcsöndesedett, azon tűnődött, vajon esett-e a hó. Amikor az új évben eleredt a tavaszi eső, úgy érezte, túl magasan van a lakása, és ettől az égbolt piszkos rongy színét öltötte magára. Dzsongmin kanyarok és hullámok nélkül, egyenes vonalban élte a mindennapjait, nem tudta, hogy ma tegnap van vagy holnap. Harmincéves korára egy útvesztőbe tévedt, és mivel a szökés lehetőségéről eleve lemondott, még reménytelenséget sem érzett. Egyértelműen hibásnak tűnt az előérzete, miszerint kényelmesen él majd ezen a helyen.

Három évszak elmúltával egyre jobban hatalmába kerítette az önvád. Egy nyári napon, miután az előző évben a jobb tenyerébe fúródott tüske fájdalma már elhalványodott, Dzsongmin felkiáltott, és felugrott a helyéről. Semmi nem jutott eszébe, ami megoldást hozott volna vagy új célt számára. Csak egy tagolatlan sikoly volt, amiből egy szót sem lehetett érteni. Óriási nyomás nehezedett rá, tudta, hogy tennie kell valamit. Tavaly tavasz óta törtek fel belőle ezek a sikolyok. Úgy érezte, ha továbbra is bezárkózva él, soha többé nem tud majd kilépni a társadalomba, és egyedül fog meghalni. Mi több, több százezer wont veszít pusztán azzal, hogy lélegzik. Mintha minden hónapban az élete árát terhelték volna rá. De akármilyen összegről volt is szó, nem érezte pazarlásnak az életéért cserébe.

Dzsongmin szegényesen bútorozott két szobáját keresztülszelte a sikoly. A visszhangot hallva jött rá, milyen rég nem ejtett ki a száján egyetlen hangot sem. Amikor a visszhang elérte a mennyezet szélét, majd eloszlott, felületesen kiöblítette szájából az édeskés ízt. Mintha elfelejtette volna, hogy nyár van, hosszú ujjú blúzt vett fel és nadrágot, majd gyorsan elhagyta a lakását.

Az augusztusi napfény tüzes sugarakkal ömlött alá. Dzsongmin bizonytalanul lépdelt a tarkóját perzselő napsütésben. Ahogy kilépett a steril épület zártságából, mintha megszűnt volna immunitása a napfénnyel szemben. Megállíthatatlanul patakzott róla a víz, amiről csakis ő maga tehetett, mivel hosszú ujjú, fekete inget és bokáig érő farmert vett fel. Időközben jelentősen lefogyott, feneke és vádlija pedig olyan erősen remegett a zsákszerűen lógó ruhadarabok alatt, mintha elfelejtette volna a feladatát. Úgy látszott, mára minden izom eltűnt ezekről a helyekről, sőt, már azt sem tudta, voltak-e valaha egyáltalán izmai.

Még fél óra sem telt el azóta, hogy elhagyta az otthonát, mégis úgy döntött, menedéket keres egy kávézóban. Egy kávézólánc több, sárga feliratos épületét is látta. Ha már meghozta ezt a nehéz döntést és kilépett a házból, szeretett volna finom kávét inni. Nem sokat, hogy ne tudjon tőle aludni, inkább olyat, amit szívvel-lélekkel készítettek. Befordult egy kis utcán annak reményében, hogy talál valamit. A tekintete megakadt egy üzleten, ami kávézónak tűnt, de a homlokzaton nem állt semmilyen felirat. Az egyik fala üvegből volt, a bolt előtt sorakozó számtalan virágcseréptől azonban nem lehetett belátni a helyiségbe. Úgy nézett ki, mint a mesebeli boszorkányház, amiről gyerekkorában olvasott nyugati mesékben. A legtöbb virágcserépben kaktusz nőtt, fenyegetően éles tüskékkel. Sosem látott még ilyen üzletet. Dzsongmin próbálta kihívásnak tekinteni a helyzetet, és belépett.

– Jó napot! Ez a hely egy…

Nem tudta befejezni a mondandóját. Agyag illata csapta meg az orrát. A polcokon kerámiák sorakoztak. Bent két nő szorgoskodott, foltos kötényben. Egy húszas éveiben járó lány a fazekaskorong mögött küzdött az agyaggal, a másik, negyvenes nő pedig kissé életunt, üres tekintettel bámult kifelé az ablakon.

– Elnézést, azt hittem, ez egy kávézó.

Dzsongmin gyorsan bocsánatot kért, azonban meglepte, hogy a két nő egyáltalán nem jött zavarba. Mintha előre tudtak volna erről a látogatásról.

– Sokan hiszik azt. Nem lehet belátni, és a cégtábla is kicsi. Sajnos ez egy fazekasműhely. De, hölgyem, ön nagyon izzad – tette hozzá gyorsan a negyvenes éveiben járó nő, aki a hely tulajdonosának tűnt.

– Kicsit kijöttem sétálni. – Dzsongmin zavartan intett.

Lopva lepillantott a ruhájára, de szerencsére nem látott rajta izzadságfoltot.

– Bár meleg van, igyon egy kis kávét. Nem olyan jó, mintha szakmabeli készítette volna, de sokféle filteres kávém van, kérhet édeset is.

A fiatal nő megállította a korongot, és megtörölte a kezét, mondván, ő is éppen kávézni készült.

– Ugyan…

Dzsongmin nem tudta eldönteni, hogy tolakodó vagy kedves dolog-e kávét ajánlani valakinek, aki rossz helyre tévedt be. Összezavarodott.

– Ne aggódjon, üljön csak le.

A fiatal hölgy gyorsan előrehozott egy széket, és szélesen mosolygott. Dzsongmin nem viszolygott éppen tőle, de felkeltette a gyanakvását az ok nélküli vidámság. Azt sem értette, miért ragadta meg úgy a figyelmét a kék-fehér kerámia. Ámulatba ejtette, mennyire vissza tudja adni a természet színeit egy emberi kéz alkotta szilárd anyag. Néhány évvel ezelőtt a felettese makacs kérésére Dzsongminnak részt kellett vennie egy interjún, amelynek a témája az volt: Kérdezzen egy diplomás női szakembertől. Amikor azt a közhelyes kérdést kapta, honnan szerzi az ihletet az írásaihoz, ő mindig ugyanazt a választ adta: a természetből. Nem hazudott, korábban tényleg a természet ihlette. Mint a kék és határtalan tenger.

Talán a kerámiák felületét beborító titokzatos kék fény miatt fogadta el az invitálást, vagy mert bájosnak találta a széket felkínáló fiatal nő vaskos kezét. Ám leginkább azért, mert a műhely tulajdonosán látszott, hogy szívből örül Dzsongmin érkezésének. Egy perce még közömbösen nézett ki az ablakon, most viszont egészen kipirult. A szemmel látható változás felkavarta Dzsongmint, mégis jó érzéssel töltötte el. Úgy ült a széken, mintha megbabonázták volna.

– Édesen? Vagy feketén?

– Feketén kérem.

– Nem gond, ha erős az aromája? A lágyabbakból kifogytunk. A kávénk titkos recept alapján készül, így ízleni fog, bármilyen kávéfajtát is kedvel. Á, és legközelebb majd az édes kávénkat is kóstolja meg! Az a specialitásunk.

Legközelebb? Mintha megkérte volna, hogy jöjjön el újra a műhelybe kávézni. Dzsongmin udvariasan elmosolyodott, majd röviden csak annyit válaszolt:

– Rendben.

Tetszett neki, hogy a mellettük ülő fiatal nő mindeközben egy szót sem szólt. Ki nem állhatta az olyan beszélgetéseket, amelyek célja a másik személyét érintő óvatos puhatolózás.

Az izzadsága hamar felszáradt a légkondicionáló hűvös légáramlatában. A műhelyben egyedül a kávéskanna adott ki hangot; mintha csak a jelenlétére figyelmeztetett volna, erőszakosan fújta ki magából a gőzt. Ahogy lefőtt, a levegőben terjengő kávéillat lágyan elkeveredett az agyag illatával. A tér egy pillanat alatt megtelt ezzel a leírhatatlan illattal. Agyag és kávé keveréke. Korábban elképzelni sem tudta ezt, mégis meglepően kellemes volt. Az érzékszervi megítéléssel szemben, úgymint „édeskés, kesernyés, nyers”, győzött az érzelmi, előítélet-mentes megtapasztalás. Dzsongminnak érzékeny volt a szaglása, így inkább az orrára hagyatkozott, mint az érzelmeire.

– Lehűtöttem egy kis jéggel.

Egy csésze forró és két csésze hideg kávé. A kávéscsészék kialakítása hasonlított a kiállított, kézzel készített termékekéhez. A korongot hajtó nő úgy nyelte a kávét, mintha sört inna. Első pillantásra is egyértelmű volt, hogy agyaggal dolgozni nehéz. Mivel Dzsongmin sok folyadékot veszített a melegben, a sötétbarna ital még étvágygerjesztőnek is tűnt. A kávét, amelyre a nő olyan büszke volt, tagadhatatlanul finomnak találta. Nem volt különleges, de volt benne valami egyedi báj, ami a nyelve köré fonódott. Ahogy ízlelgette, egyértelmű volt, hogy nem a neves kávézók zamatát érzi. Nem volt olyan franchise, amelynek ne ismerte volna az ízvilágát, hisz hét évig dolgozott a televíziónál, sokszor éjszakába nyúlóan. Lassan kortyolt a csészéből, mélyen elgondolkodott, de semmi nem jutott eszébe. Mintha elveszett volna az ízérzéke az alatt a pár hónap alatt, amióta otthagyta a munkahelyét, és mást sem tett, csak aludt otthon.

– Nagyon finom. Tudja esetleg, honnan származik a kávébab?

– Őszintén szólva, nem tudom. Ajándékba kaptam egyszer. Talán Etióp Yirgacheffe lehet…

Dzsongmin tudni szerette volna a kávé ízében rejlő titkot. Ahogy oldalra döntötte a fejét, a műhely tulajdonosa folytatta.

– A csészéink miatt finom még a közönséges szemes kávé is. Ezerkétszázötven fokos kemencében kiégetett, erős kerámia. A feketekávé finomabb, ha jádeszínű celadonmázas csészéből isszuk. Az édes kávét, amint említettem, polírozott fehér porcelánból kell inni. Talán, mert a cukorra emlékeztet, élénkebb az íze.

A fiatal nő is alátámasztotta a szavait.

– Eleinte én sem hittem el. Azt gondoltam, ez csak placebóhatás, mint a buddhista történetben, ahol Vonhjo mester vizet iszik egy koponyából. De tényleg furcsán más. Inkább az aromáról, mint az ízről van szó. Kémia szakon végeztem, így nem csodálkozom az ilyen érdekességeken. Valamennyire utánanéztem. Azt hiszem, a kerámia felszíne és a kávé összetevői kémiai reakcióba lépnek egymással.

– Ez csodálatos.

A nő szavai furcsán értelmet nyertek, akár hitt neki, akár nem. Vajon tényleg nem a kávébab számít, hanem ez a csésze? Dzsongmin a keze közé szorította az italt. A kerámia tele volt jéggel, mégis érezni vélte az ezerkétszázötven fokos izzást. Először próbálta meg elképzelni az ezer fok feletti hőmérsékletet. Nem melegség, hanem hő szivárgott a tenyerében futó erekbe. A légkondicionáló frissítő fuvallatával ellentétben behatolt a csontjaiba, és izmainak feszültségét is oldotta. Egy tehetetlenül olvadó test. A hideg nem tudja legyőzni a meleget. Érezte, még eszébe fog jutni ennek a kávénak az íze. Pontosabban, ahogy a fiatal hölgy is mondta, nem az íze, az aromája.

– Esetleg megvásárolhatók a hátul található kerámiák?

– Természetesen. Nyugodtan nézze meg baloldalt ezeket a bögréket és a kávéscsészéket is!

Sokkal nyersebbek voltak az áruházakban látható kerámiáknál, amelyeket takaros rendben állítanak ki, rendkívül magas áron. Itt jó pár kerámia zsúfolódott össze, sőt egymásra is halmoztak néhányat. Aggódott, nehogy összetörjenek, mégis olyan otthonosnak hatottak, mint egy tipikus családi konyhaszekrény. Amikor meglátta a magas tisztaságú fehérre színezett csészét, rögtön a karamellás macchiato jutott az eszébe. Amikor a fekete-fehér díszítésre nézett, a tejes teára gondolt. Volt egy fekete lakkos csésze is, amelynek láttán azon nyomban kedve támadt venni egy finom fagylaltot, és affogato kávés desszertet készíteni belőle. Talán tényleg igaza van a műhely tulajdonosának, ez mind a kerámia stílusának köszönhető. Nagy képzelőerővel megáldott íróként Dzsongmin gyorsan tanult. Óvatosan két kezébe vette minden egyes csészét, a tenyerében érezte a melegüket. Kíváncsi lett a kemence hőmérsékletére, amelyben nem is olyan régen ezek a csészék égtek. Még úgy is, hogy nemrég még izzadt, és átkozta a nyári meleget. Érdekesnek találta ellentmondásos vágyát valami még melegebb dolog után, mint a kinti hőség.

– Tudja, szeretem a kávét. A munkám természetéből adódóan sokat éjszakáztam. Örülnék neki, ha lenne egy ilyen csészém.

– Akkor mi lenne, ha nem megvásárolná, hanem maga égetné ki a sajátját?

A nő olyan hangsúllyal és gyorsasággal javasolta ezt, mint amikor megkérte, hogy maradjon és igyon egy kávét. Úgy tűnt, olyan jól forgatja a szavakat, hogy beszélgetőpartnere még csak nyomást sem érez.

– Egyáltalán nincs kézügyességem. Nem értek az iparművészethez, nem is lennék képes rá.

– Ne aggódjon emiatt. Ez a hölgy sem foglalkozott vele korábban. De most már olyan tehetséges, hogy vásárokon árulja a termékeit. Az már elég ok, hogy belekezdjen, ha van valami, amit szeretne a kerámiába tölteni.

„Amit szeretnék a kerámiába tölteni.” Dzsongminnak újra a karamellás macchiato, a tejes tea és az affogato jutott az eszébe. És az ezerkétszázötven fokos kemencében égetett forró és kemény kerámia. Ezekben akár még alaktalan, szagtalan és súlytalan dolgokat is lehetne tárolni.

– Itt lakik? – kérdezte kávéját kortyolgatva a műhely tulajdonosa.

– Igen. A négyes épületben. Kicsit több mint egy éve költöztem be.

A nő érdeklődve nyitotta tágra a szemét.

– Hiszen nagyon közel vagyunk egymáshoz. Lehet, hogy párszor össze is futottunk séta közben.

– Ez nem valószínű. Egész végig csak otthon voltam. – Dzsongmin tehetetlenül felnevetett.

– Én is így vagyok ezzel. Igazság szerint egy ideje én sem dugtam ki az orrom ebből a barlangból.

Dzsongmin szorosan beharapta az ajkát. „Kidugta az orrát a barlangból.” Volt egy barátja, akinek régen ez volt a szavajárása. Jó barátnak mondta magát, ennek ellenére mindig kényelmetlen érzés lengte körül, ahogyan azt mondta: „Csak érted teszem”. Jó barátnak tűnt, de Dzsongminnak, akinek egy diónyi hely sem volt a szívében senki számára, olyan volt ez, mint egy fenyegetés.

– A barlang sem olyan rossz hely. Nemde?

A nő szájából váratlanul törtek elő a szavak. Dzsongmin lassan bólintott. Nem tudta, miért, de a tulajdonosnő társasága nyugalommal töltötte el. Közben továbbra is két kézben tartotta a csészéjét.

Az időpont egyeztetéséhez a műhely tulajdonosa megosztotta Dzsongminnal a napirendjét. Erre ő elmondta neki, hogy szünetelteti a munkáját, így meglehetősen sok szabadideje van. Ez szép megfogalmazása volt annak, hogy munkanélküli. Ha valaki kimondja a munkanélküli szót, az emberek rögtön kérdezősködni kezdenek, azzal kezdve, hogy mit hibázott. Végül úgy tesznek, mintha aggódnának érte, sajnálkoznak, mennyit idegeskedhetett szegény. Végül gyakran önkényesen azt a következtetést vonják le, hogy saját hibájából bizonytalan a jövője, vagy olyan ember, aki nem tud beilleszkedni a társadalomba. De a műhely tulajdonosa csak ennyit mondott:

– Milyen jó lehet, ha elég szabadideje van. – Dzsongmin tudatosította magában, hogy előtte nem kell szégyellnie magát, a nő nem akar a története mélységeibe hatolni. – Mit szólna, ha először heti kétszer, kedden és csütörtökön találkoznánk? Az a célom, hogy két hét alatt megismerkedjen az agyaggal, miközben a kézi formázást gyakorolja. Utána az egyik hétköznapi alkalmat áthelyezem szombatra, amikor is részt vesz majd a dolgozóknak tartott órámon. Az én nevem Dzsohi, hívjon nyugodtan tanárnőnek. Ő pedig Dzsihje.

Miután Dzsohi elhallgatott, kitépte a naptárából az augusztusi oldalt, bejelölte rajta a napokat, amikor Dzsongminnak jönnie kell, és átadta neki. A számokkal teli, négyzet alakú papírlap emlékeztette rá, milyen hosszú egy hónap.

Tartalom

Melegebb, mint a nyári nap

Pont hatvan százalék

Amikor az agyagból edény lesz

Akikkel mindenképp találkoznunk kell

Késői monszun és a kismacska

Az egynapos foglalkozások újjáélesztése

Megtalálni az egyensúlyt

A kobaltkék váza

A fazekas feleség és a virágárus férj

Egy szomorú legenda

Irányok

Kijönni a barlangból

Az első hó

Szeretném elmondani

Karácsonyi bolhapiac

Gesztenyesor, az egyetlen

Smaragdzöld tenger

A szerző utószava

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Nanum Myeongjo – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License