Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023 Varga-Haszonits István © 2022 Imre Judit © 2023 Leonardo Padura Fuentes © 2009

Leonardo Padura Fuentes irodalmi díjai

Tartalom

Harminc év után, még mindig Lucíának

Akkortájt csak a halott mosolygott, mert örült, hogy békességre lel…

London, 1940. augusztus 22. (TASZSZ) – A londoni rádió mai jelentése: „Egy mexikóvárosi kórházban Lev Trockij belehalt koponyasérülésébe, amelyet egy nappal korábban szenvedett el, egy közvetlen környezetéhez tartozó személy által ellene elkövetett merényletben”.

Első rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Második rész

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Harmadik rész

29

30

HÁLÁS KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A BORÍTÓT IMRE JUDIT TERVEZTE

Leonardo Padura

A FÉRFI,
AKI SZERETTE A KUTYÁKAT

fordította
Varga-Haszonits István

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-752-9 PRINT
ISBN 978-963-559-753-6 EPUB
ISBN 978-963-559-754-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023
Varga-Haszonits István © 2022
Imre Judit © 2023
Leonardo Padura Fuentes © 2009

a mű eredeti címe:
El hombre que amaba a los perros

első kiadás: 2009
az elektronikus változat a 2021. évi,
15. spanyol nyelvű kiadás alapján készült
Tusquets Editores, Barcelona, Spanyolország

a borítót Imre Judit tervezte,
Trockij, Sztálin és Frida Kahlo
portréi részletének felhasználásával

szerkesztette
dr. Bujtor László

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Leonardo Padura Fuentes irodalmi díjai

a legjobb regényért járó Nemzeti Díj, Kuba, 1993

Café Gijón Díj, 1995

a legjobb krimiért járó Hammett Díj, 1997, 1998, 2005

Brigada 21 Díj, Kuba, 2000

Prix des Amériques Insulaires, Franciaország, 2002

Raymond Chandler Díj, Olaszország, 2009

Francesco Gelmi di Caporiaco Díj, Olaszország, 2010

Prix Initiales Díj, Franciaország, 2011

Roger Caillois Díj, Franciaország, 2011

Kritikusok Díja, Kuba, 2011, 2015

Nemzeti Irodalmi Díj, Kuba, 2012

Zaragoza Városának Díja, 2014

Asturia hercegének Irodalmi Díja, Spanyolország, 2015

Nemzetközi Barcino Díj a legjobb történelmi regényért, 2018

Carlos Fuentes Érem, 2020

Prix littéraires Transfuge Díj, Franciaország, 2021

Tartalom

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Hálás köszönetnyilvánítás

Harminc év után, még mindig Lucíának

Akkortájt csak a halott mosolygott,
mert örült, hogy békességre lel…

Anna Ahmatova: Rekviem

Az élet […] tágasabb, mint a történelem.

Gregorio Marañón: Historia de un resentimiento

London, 1940. augusztus 22. (TASZSZ) – A londoni rádió mai jelentése: „Egy mexikóvárosi kórházban Lev Trockij belehalt koponyasérülésébe, amelyet egy nappal korábban szenvedett el, egy közvetlen környezetéhez tartozó személy által ellene elkövetett merényletben”.

Leandro Sánchez Salazar: Nem viselkedett bizalmatlanul veled?

Gyanúsított: Nem.

L. S. S.: Nem gondoltál arra, hogy ő egy védtelen öregember, te meg gyáván cselekszel?

Gy.: Nem gondoltam semmire.

L. S. S.: Amikor elmentetek onnan, ahol a nyulakat etette, miről beszéltetek?

Gy.: Nem emlékszem, hogy beszélgettünk-e vagy sem.

L. S. S.: Nem vette észre, amikor elővetted a jégcsákányt?

Gy.: Nem.

L. S. S.: Közvetlenül azután, hogy lesújtottál rá, az úr mit tett?

Gy.: Felugrott, mint aki megőrült, felüvöltött, mint egy őrült. Arra a hangra egész életemben emlékezni fogok.

L. S. S.: Hogyan üvöltött, hadd halljam!

Gy.: Á… á… á… ah… Így, de nagyon hangosan.

(Részlet a kihallgatásból, melynek Leandro Sánchez Salazar ezredes, a mexikói szövetségi rendőrség titkosszolgálatának vezetője vetette alá a Jacques Mornard Vandendreschs vagy Frank Jacson nevű személyt, Lev Trockij feltételezett gyilkosát, az 1940. augusztus 23-ról 24-re virradó éjszaka.)

Első rész

1

Havanna, 2004

- Nyugodjék békében – zárta beszédét a lelkipásztor.

Ha ennek az elcsépelt mondatnak, ami a pap szájából szemérmetlenül színpadiasan hangzott, egyáltalán van valami értelme, abban a pillanatban biztosan volt, amikor a sírásók részvétlen hozzáértéssel leeresztették Ana koporsóját a nyitott gödörbe. A bizonyosság, hogy az élet lehet akár a legrosszabb pokol, s hogy ezzel az aláereszkedéssel a félelem és a fájdalom kínjai örökre semmivé foszlanak, némi vigasszal töltött el. Arra gondoltam, voltaképpen irigylem feleségem átkelését a csendbe, hiszen halottnak, teljesen és igazán halottnak lenni némelyek számára Isten áldásához lehet hasonlatos, akinek hitére Ana, életének keserves utolsó éveiben, igyekezett engem is megtéríteni, nem sok sikerrel.

Amint a sírásók helyére tolták a zárólapot és nekiláttak, hogy a sírkövön elhelyezzék a barátok kezében tartott koszorúkat, oldalazva távolabbra húzódtam, igyekeztem elkerülni az újabb öleléseket, a szokványos részvétnyilvánításokat, melyeket mindig kötelezőnek érzünk elmondani. Abban a pillanatban ugyanis a világon létező összes többi szó fölösleges volt, csak a lelkipásztor elkoptatott fordulata bírt értelemmel, amit nem akartam elveszíteni. Nyugalom és béke: Ana végre megkapta mindkettőt, amire én is vágyom.

Amikor Daniel érkezésére várva beültem a Pontiacba, éreztem, ájulás kerülget. Biztos voltam benne, ha a barátom nem visz ki a temetőből, egyedül képtelen leszek megtalálni az életbe visszavezető kijáratot. A szeptemberi nap perzselte az autó tetejét, de nem voltam olyan állapotban, hogy más helyre húzódjak. Erőmből annyira telt, hogy lehunyjam a szemem és úrrá legyek az elveszettség és fáradtság okozta szédülésen, miközben érzékeltem, ahogy savanyú párát kibocsátó izzadságcseppek gördülnek le szemhéjamról és járomcsontomról, csurrannak a hónaljamból, nyakamról, karomról. Végigcsorognak a műanyag üléshuzat égette hátamon, hogy aztán lábszáramon langyos vízesésben egyesülve végül cipőmben, mint egy tározóban, összegyűljenek. Arra gondoltam, hogy e szagló verejtékezés, a mérhetetlen kimerültség talán molekulákra bomlásom előhírnöke, de legalábbis egy infarktusé, ami perceken belül végez velem; mindkét változat könnyű, sőt kívánatos megoldásnak tűnt, noha nyilvánvalóan igazságtalan lenne: nincs jogom hozzá, hogy három napon belül egy második temetés elviselését kényszerítsem rá barátaimra.

- Iván, rosszul vagy? – a kocsiablakon bekukkantó Dany ijesztett rám a kérdéssel. – Szarul nézel ki, kurvára izzadsz…

- Szeretnék elmenni innen… De nem tudom, hogy a francba…

- Nyugi, pajtás, má’ megyünk is. Csak egy perc, hadd adjak pár pesót a sírásóknak… - mondta a barátom. Szavaiból kiéreztem a nyilvánvaló gyakorlatiasságot és életszerűséget, ami belőlem hiányzik, és kifejezetten távol áll tőlem.

Újra lehunytam a szememet, nem mozdultam, izzadtam, aztán az autó elindult. Csak akkor mertem felnyitni a szememet, amikor az ablakon beáramló levegő hűsíteni kezdett. A temetőből kifelé menet vethettem egy pillantást az utolsó sorokban álló, a tűző nap, az időjárás viszontagságai és a feledés által leharcolt síremlékekre és kriptákra, amelyek ugyanolyan halottak voltak, mint a lakóik. És akkor újra feltettem (ki tudja, mi okom volt, ha volt egyáltalán, hogy éppen abban a pillanatban tegyem fel) magamnak a kérdést: bizonyos távoli tudósok a kínálkozó számos lehetőség közül miért éppen az én nevemre keresztelték el az évszak közelgő, kilencedik trópusi viharát?

Mivel életkoromnál fogva már régen megtanultam (helyesebben nem túl szeretetre méltó módon a fejembe verték), hogy ne higgyek a véletlenekben, túl soknak találtam az egybeeséseket, amelyek arra indították a meteorológusokat, hogy több hónappal előre az Iván névre (a spanyol ábécé kilencedik betűjével kezdődő hímnemű, és ilyen célra eddig még soha nem használt tulajdonnév) kereszteljék azt a vihart. A magzat, amelyből Iván kifejlődik majd, a Zöld-foki-szigetek környékén összeállt baljós felhőtömeg méhében fogant, de néhány nappal később, immár megkeresztelt és fajtája összes jellemző tulajdonságával felruházott igazi hurrikánként a Karib-térségben bukkant fel, pusztulásra ítélt célpontjául szemelve ki bennünket. Látni fogják, miért gondolom, hogy több mint elég okom van azt hinni, hogy mégiscsak a vaksors fintora folytán viselhette a történelem valaha volt egyik legbrutálisabb ciklonja az én nevemet éppen akkor, amikor létemet egy másfajta hurrikán közeledése fenyegette.

Ana és én már egy idő – talán túlságosan hosszú idő – óta tisztában voltunk vele, hogy a végítélet kimondatott rá, de a sok év alatt, amíg betegségeivel küzdöttünk, hozzászoktunk, hogy együtt éljünk azokkal. Azonban a diagnózis, mely szerint valószínűleg a kilencvenes években pusztító válság legkeményebb időszakában szerzett vitaminhiányos ideggyulladása miatti csontritkulásának szövődményeként csontrákja alakult ki, tényszerűen szembesített minket a vég közelségével, s engem a baljós felismeréssel, hogy csakis valami eltorzult szándék műve lehet, hogy feleségem létét éppen az a kór ásta alá.

Ana állapotának romlása az év elejétől felgyorsult, de haláltusájának végső stádiuma csak július közepén, három hónappal a fatális diagnózis kimondása után kezdődött. Bár Ana nővére, Gisela sűrűn járt hozzánk és segített nekem, gyakorlatilag abba kellett hagynom a munkámat, hogy gondoskodni tudjak a feleségemről, így azokban a hónapokban a túlélést annak a támogatásnak köszönhettük, amit barátaimtól, Danytól, Anselmótól és az orvos Franktól kaptunk. Ők gyakran megfordultak a Lawton negyedbeli lakásunkon és átadtak nekünk egy keveset abból a szegényes ellátmányból, amit ki tudja milyen tekervényes úton-módon saját túlélésükre sikerült összeszedniük. Dany többször is felajánlotta, hogy jön és segít Anát ellátni, de nem fogadtam el tőle ezt a gesztust, mert a fájdalom és a nyomorúság azon kevés dolgok közé tartozik, amiket, ha megosztunk, több lesz belőlük.

Lakásunk repedezett falai között zajló életünk színtere az elképzelhető legnyomasztóbb képet mutatta, ám még ilyen körülmények között is a legszörnyűbb az a különös erő volt, amellyel Ana megtört teste lakójának akarata ellenére is ragaszkodott az élethez.

Szeptember első napjaiban, amikorra az ereje teljébe ért Iván hurrikán átszelte az Atlanti-óceánt és egyre közeledett Grenada szigetéhez, Ana tudata váratlanul kitisztult, fájdalmai enyhültek. Mivel saját akaratának megfelelően nem járultunk hozzá kórházi elhelyezéséhez, egy ápolónő szomszédunk és Frank barátunk adta be neki a szérumokat és a morfium-adagokat, amelyek ijesztően letargikus állapotban tartották. A nem várt fordulatot látva Frank elmagyarázta, hogy ez már a végjáték. Azt tanácsolta, hogy csak azt az ételt adjuk a betegnek, amit ő maga kér. Ne erőltessük a szérumokat és hacsak nem panaszkodik fájdalmakra, függesszük fel a morfium adagolását is, hogy az utolsó napokra megajándékozzuk öntudatával. És akkor, mintha élete visszatért volna a normális kerékvágásba, Ana törött csontokkal és tágra nyílt szemekkel újra érdeklődést mutatott a környező világ iránt. A bekapcsolt tévén és rádión keresztül figyelmét csökönyösen a hurrikán útvonalának alakulására összpontosította, figyelte, ahogy a vihar, haláltánca első lépéseként, letarolta Grenada szigetét, és több mint húsz halottat hagyott maga után. Azokban a napokban a feleségem több alkalommal kiselőadást tartott ennek a – meteorológiai krónikák szerint az eddigi egyik legerősebb – ciklonnak a jellemzőiről. Meggyőződése szerint a ciklon pusztító ereje a bolygónkat sújtó klímaváltozásnak, a természet oly mértékű átalakulásának tudható be, ami hovatovább az emberi faj végpusztulásához vezethet, hacsak haladéktalanul nem kerül sor a sürgetően szükséges óvintézkedésekre – mondta mindezt teljes meggyőződéssel. Az, hogy haldokló feleségem a mások jövőjét félti, csak tetézte egyébként is alig elviselhető fájdalmamat.

Miközben a vihar Jamaicához közeledett, azzal a feltett szándékkal, hogy azután keleti irányból betörjön Kubába, Anát különös, meteorológiailag felajzott állapot kerítette hatalmába, tartotta állandó riadókészültségben, olyan feszültségben, amelyből csak akkor szabadult ki két-három órára, ha elnyomta az álom. Minden figyelmét az Ivánnal járó viszontagságok kötötték le. Az elhaladtában hátrahagyott halottak száma (egy Trinidadban, öt Venezuelában, még egy Kolumbiában, újabb öt Dominikában, tizenöt Jamaicában, számolta és az összeadáshoz segítségül hívta eltorzult ujjait), valamint a Kubában várható rombolás mértéke. Elemezte a lehetőségeket, ha a vihar az egyik, vagy valamelyik másik belépési ponton hatol be a szigetre azok közül, amelyekre a különböző szakértők által modellezett lehetséges útirányok nyilai mutatnak. Ana egyfajta kozmikus kommunikáció közegében élt, két olyan organizmus halálos összefonódásának csúcspontján, amelyekről tudnivaló volt, hogy rövid néhány napon belül elkerülhetetlenül felfalják egymást. Én pedig azt latolgattam, hogy a betegségtől és a fájdalomcsillapítóktól nem ment-e el az esze. Attól tartottam, hogyha nem távozik el nagyon hamar a hurrikán és Ana nem csillapodik le, végül én leszek az, aki elveszíti a józan eszét.

Ana, és logikus módon a sziget minden egyes lakója számára a legkritikusabb időszak akkor kezdődött, amikor Iván óránként kétszázötven kilométeres sebességű szélrohamokkal megérkezett Dél-Kuba partmenti vizei fölé. A pokoli erejű ciklon sunyi mozgása azt sugallta, hogy perverz módon azt a pontot keresi, ahol északnak fordulva, megállíthatatlanul kettéhasíthatja az országot, romokkal és holtakkal borított széles folyosót hagyva maga után. Visszafojtott lélegzettel, minden érzékével a rádióra és az egyik szomszédtól kölcsön kapott színes televízióra tapadva, keze ügyében a Bibliával, másik kezét Trükkös, a kutyánk fején tartva Ana sírt, nevetett, átkozódott és imádkozott, olyan hevesen, ami állapotától teljesen váratlan volt. Több mint negyvennyolc órán át maradt ebben az extázisban, figyelve a kiszámíthatatlan Iván előnyomulását, mintha kizárólag az ő gondolatai és imái lennének képesek arra, hogy a hurrikánt a lehető legtávolabb tartsák a szigettől, ne engedjék eltérni a szinte hihetetlen keleti iránytól, ne engedjék északnak fordulni, hogy letarolja az országot, amint az egyébként minden történelmi, légköri és bolygószintű logika alapján borítékolva volt.

Szeptember 12-én éjjel a műholdak és radarok adatai és a világ meteorológusainak egybehangzó észlelései alapján biztosnak tűnt, hogy Iván északnak fordul és faltörő kosként rohamozó gigantikus hullámaival és légicsapásszerű felhőszakadásaival rövidesen nekilát, hogy Havanna végső lerombolásában lelje örömét. Ana ekkor arra kért, hogy szobánk faláról vegyem le a huszonhét évvel azelőtt a tengertől ajándékba kapott, azóta megfeketedett, korhadt fakeresztet (a hajótöröttek keresztjét) és tegyem az ágya lábához. Azután azt kérte, hogy készítsek neki jó meleg csokoládéitalt és néhány vajaspirítóst. Ha megtörténik, aminek történnie kell, ez lesz az utolsó vacsorája, mert lakásunk sérült födémje nem képes ellenállni a hurrikán erejének, Ana pedig, mondanom sem kell, nem volt hajlandó elmozdulni onnan. Miután megitta a csokoládét és elrágcsált egy pirítóst, azt követelte, hogy fektessem mellé a hajótöröttek keresztjét, majd imádkozni kezdett, szemét mereven a mennyezetre és a tetőt alátámasztó fagerendákra szegezte. Képzelete bizonyára a várost fenyegető apokalipszis képeit vetítette eléje.

Szeptember 14-én reggel a meteorológusok bejelentették a csodát: Iván végül északnak fordult, de a fordulatot az előjelzés szerinti körzettől messze nyugatra tette, éppen csak súrolva szigetünk legnyugatibb csücskét. Számottevő kárt nem okozott. Mintha a bennünket egyébként is halmozottan sújtó csapások részvétet ébresztettek volna benne, a hurrikán annak tudatában húzott el mellettünk, hogyha átszelné az országot, az már a gondviselés részéről is túlkapás lenne. A sok imától kimerülten, a táplálékhiánytól tönkrement gyomorral, de boldogan a fordulattól, amelyet személyes győzelmének tekintett, miután meghallgatta a kozmikus szeszélyt megerősítő híreket, Ana álomba merült, és az ajkára az utóbbi időkben ráfagyott fintor szinte mosolynak tűnt. Ziháló légzése lenyugodott, ujjai Trükkös bundáját simogatták. A következő két napban összesen ennyi életjelt adott.

Szeptember 16-án, röviddel az éjszaka beállta előtt, miközben az észak-amerikai terület fölé érkezett szélvihar ereje lassanként kifulladt, Ana abbahagyta kutyánk simogatását és néhány perccel később leállt a légzése. Végre megpihent. Szeretném hinni, hogy az örök békességben.

*

A maga idején majd rájönnek, hogy ez a történet, amely nem az én életem története, bár az is, miért kezdődik úgy, ahogy kezdődik. Noha még azt sem tudják, hogy ki vagyok, és miről fogok mesélni, annyit bizonyára megértettek: Ana nagyon fontos személy volt számomra. Annyira, hogy kimondom feketén-fehéren: ez a történet jórészt őáltala létezik.

Ana olyan – az én esetemben elég gyakori – pillanatban került az utamba, amikor éppen a szakadék szélén egyensúlyoztam. A dicsőséges Szovjetunió már halálhörgéseket hallatott, kezdtek csapkodni körülöttünk a válság villámai, amelyek a kilencvenes években teljesen tönkre teszik majd országunkat. Amint az előrelátható volt, a nemzeti méretű összeomlás egyik első következményeként papír, nyomdafesték és villanyáram hiányában bezárták az állatorvosi folyóirat szerkesztőségét, ahol időtlen idők óta korrektorként működtem. Ahogy a sorszedőktől a szerkesztőségvezetőkig bezárólag a sajtómunkások tucatjaival történt, én is egy kézműipari műhelyben találtam magamat, ahol az elképzelés szerint nagyon határozatlan ideig az lett volna a dolgunk, hogy makraméból és lakkozott száraz gyümölcsmagokból különféle csecsebecséket készítsünk, amelyekről mindenki tudta, hogy senki sem lesz képes, és nem is akarja majd megvenni őket. Miután három napot töltöttem új és céltalan munkahelyemen, arra sem véve a fáradságot, hogy bejelentsem kilépésemet, elmenekültem abból a dühödt és frusztrált méhekkel teli kaptárból. Hála állatorvos barátaimnak, akiknek a szövegeit annyiszor kijavítottam, sőt újraírtam, nem sokkal később mindenes kisegítőként munkába állhattam a Havannai Egyetem Állatorvosi Karának egyébként szintén teljesen lerongyolódott klinikáján.

Időnként túlzásba viszem a gyanakvást és képes vagyok azt gondolni, hogy a nemzetközi, országos és személyes döntések összjátéka (egyenest „a történelem végéről” beszéltünk, amikor pedig éppen csak kezdtük kapiskálni a huszadik század történetét) egyetlen célt szolgált. Mégpedig azt, hogy én legyek, aki egy esős késő délután a klinikán a borzas pudlival a karjában megjelenő kétségbeesett és bőrig ázott lányt fogadja, aki könyörög, hogy bélcsavarodásban szenvedő kutyáját mentsem meg. Mivel négy óra múlt és az orvosok már régen leléptek, igyekeztem megértetni vele (ő is és a kutyája is reszketett a hidegtől, nekem meg alig jött ki hang a torkomon), hogy nincs mit tenni. Erre teljesen összeomlott. Zokogott, hogy meghal a kutyája. A két állatorvosnak, aki eddig megnézte, nem volt érzéstelenítője, hogy megoperálja, mondta és mivel a buszok nem járnak a városban, a zuhogó esőben gyalog jött Ó-Havannából a kutyával a karjában, és nekem muszáj tennem valamit, az Isten szerelmére! Valamit? Mindmáig nem értem, hogyan vetemedhettem arra, pontosabban miért akartam arra vetemedni, amit tettem. Miután felvilágosítottam a lányt, hogy nem vagyok állatorvos és felszólítottam, hogy írja le a kérését egy papírra, majd írja alá, amivel elhárítottam magamtól minden felelősséget, a végét járó Öcsike lett az első állatsebészi páciensem. És ha Isten, akihez a lány fohászkodott, valaha is úgy döntött, hogy megóv egy kutyát, akkor pont azon a délutánon tette… Ugyanis az operációt, amelyet elméletben jól ismertem, mert sokat olvastam róla és többször is láttam, hogyan csinálják, a gyakorlatban teljes sikerrel végeztem el.

Attól függően, honnan nézem, abban a pillanatban Ana vagy az a nő volt, aki a leginkább kellett nekem, vagy az, aki a legkevésbé illett hozzám. Tizenöt évvel fiatalabb volt nálam, anyagiakban túlságosan igénytelen, szakácsnőnek borzalmas és pazarló, szenvedélyes kutyaimádó, olyan furcsa realitásérzékkel megáldva, amely képessé tette arra, hogy a legvadabb ötletből kiindulva is határozott és racionális döntést hozzon. Kapcsolatunk kezdetétől fogva sikerült elhitetnie velem, hogy én már sok-sok éve pont őt keresem. Csöppet sem csodálkoztam tehát, hogy alig néhány hetes kellemes és igencsak kielégítő szexuális viszonyunk eredményeként, ami akkor kezdődött, amikor Öcsike injekciózása céljából először ellátogattam Ana otthonába, ahol egy barátnőjével együtt lakott, a lány két hátizsákba csomagolt holmijával, érvénytelenített ellátmánykönyvecskéjével[1], egy doboz könyvvel és a csaknem teljesen felépült pudlijával együtt beköltözött nedves és már akkor is repedezett falú lawtoni lakásomba.

Az éhezés, az áramszünetek, a bérek elértéktelenedése, a tömegközlekedés leállása és a sok többi csapás közepette Ana és én életünk eksztatikus időszakát éltük. A munkahelyi kiutalásra vásárolt kínai bicikliken megtett hosszú kerékpárutak által súlyosbított soványságunk miatt úgy néztünk ki, mint valamiféle éteri lények, újfajta mutánsok. Mégis képesek voltunk utolsó csepp energiánkat arra fordítani, hogy szeretkezzünk, órák hosszat beszélgessünk és habzsoljuk az irodalmat. Ana verseket olvasott, én pedig hosszú kihagyás után újra regényeket. Valószerűtlen éveket éltünk át a sötét és lelassult országban, ahol mindig forróság van, ahol egyik napról a másikra egyre több minden tönkremegy, ahol az ősközösségi társadalom újraéledése fenyeget – bár a barlanglétbe még nem zuhantunk vissza. Mégis, azokban az években a legpusztítóbb ínség sem volt képes elfojtani bennünk azt az örömöt, amit Ana és én éreztünk, amiért egymás mellett élhetünk, mint a hajótöröttek, akik egymáshoz kötözik magukat, hogy együtt meneküljenek meg, vagy egymás társaságában pusztuljanak el.

Azokban az időkben az éhezésen és a mindenre kiterjedő anyagi szűkösségen túl, amit elháríthatatlan külső körülménynek, tehát tőlünk függetlennek tekintettünk, két szomorú személyes epizódot éltünk át: Ana vitaminhiányos ideggyulladásának diagnosztizálását, majd Öcsike tizenhat éves korában bekövetkezett halálát. A pudli hiánya annyira lesújtotta feleségemet, hogy néhány héttel később, a helyzet enyhítése érdekében felszedtem az utcán egy gazdátlan, rühes kutyakölyköt. Ana gondolkodás nélkül a Trükkös nevet adta neki, mert ügyesen tudott rejtőzködni. Meggyógyította, és a saját túlélésünkre is alig elegendő élelmiszerellátmányunkból lecsípett adagokkal etette.

Ana és én annyira összenőttünk, életünk annyira egymásba fonódott, hogy egy este, áramszünet idején – miután úgy ahogy elütöttük az éhünket, szorongtunk és melegünk volt (miért van mindig ilyen rohadt meleg? a hold miért nem világít úgy, mint régen?) –, úgyszólván természetes szükségletnek engedve kezdtem mesélni neki a történetet tizennégy évvel azelőtti találkozásaimról az emberrel, akit megismerkedésünk első pillanatától fogva „a férfi, aki szerette a kutyákat” néven emlegetek. Addig az estéig, melyen minden előzmény nélkül, szinte hirtelen felindulásból úgy döntöttem, beszámolok róla Anának, még senkinek nem árultam el, miről beszélgettünk azzal a férfival, és főleg soha senkinek nem említettem halogatott, elfojtott, időnként szinte elfeledett szándékomat, hogy megírom a történetet, amit rám bízott. Hogy jobban megértse, mennyire megérintett a találkozás azzal az emberrel és a gyűlölet, árulás és halál krónikája, amibe beavatott, odaadtam Anának néhány jegyzetemet, melyeket évekkel korábban, akkori tudatlanságomban és szinte akaratom ellenére, kényszeresen készítettem. Amint befejezte az olvasást, Ana rám szegezte fekete szemét – mindig is a szeme volt lényének legélettelibb része –, pillantása perzselni kezdte a bőrömet, végül dermesztő meggyőződéssel kijelentette, nem érti, hogyan lehetséges, hogy én, éppen én, nem írtam könyvet ebből a történetből, melyet isten küldött az utamba. A szemébe néztem – a szembe, amelyből ma már a férgek lakmároznak – és kimondtam a választ, amit addig mindig eltitkoltam, de az egyetlen lehetséges válasz volt, amit Anának adhattam:

- Azért nem írtam meg, mert félek.

[1] A történet idején Kubában a lakóhely szerinti kijelölt állami üzletben hatósági áron elérhető élelmiszer (háztartási, ruházati cikk) fejadagok kiváltására jogosító és nyilvántartására szolgáló okmány, amelyet elköltözéskor érvényteleníttetni, az új lakóhelyen érvényesíttetni kell a helyi hatósággal. (a Fordító megj.)

2

A fagyos köd elnyelte az utolsó viskók körvonalait, és a karaván tájékozódási pontok és látóhatár nélküli nyomasztó fehérségben haladt tovább. Lev Davidovicsnak ekkor sikerült megértenie, hogy a világ e zord szegletének lakói az idők kezdete óta miért ragaszkodnak a kövek imádatához.

Kirgizisztán fagyos sztyeppéin, ahol minden makulátlanul fehér, annyira, hogy az idő és a távolság fogalma értelmét veszíti, a rendőrök és a kitelepítettek útja Alma Atából Frunzéba hat napig tartott. Ez hozzásegítette Lev Davidovicsot, hogy felfogja minden emberi gőg gyarlóságának és saját kozmikus jelentéktelenségének konkrét arányait az örökkévalóság mindenható erejéhez mérten. Arrafelé az égen nyoma sincs napfénynek, a szakadatlanul hulló sűrű hó betemetéssel fenyegeti a tartós uralmával szembeszegülni merészelőket. Ez az ember által megzabolázhatatlan erő teszi érthetővé, hogy a sztyeppe kellős közepén feltűnő magányos fa, egy hegy körvonalai, egy befagyott folyó medre, de akárcsak egyetlen kődarab is miért bír kivételes jelentőséggel, miért válik áhítatos tisztelet tárgyává: e messzi pusztaságok lakói azért magasztalják a köveket, mert azok ellenálló képessége az örökkön bennük rejlő erőből fakad, egy örökkévaló akarat gyümölcse. Néhány hónappal korábban, már deportáltként, Lev Davidovics olvasott egy Ibn Battúta, keletebbre Samsz ad-Dina néven ismert bölcsről, aki azt hirdette híveinek: ha csókkal illetnek egy szent követ, lélekemelő örömben lesz részük, és ajkukon oly átható édességet éreznek majd, amitől arra vágynak, hogy az idők végezetéig csókolgassák. Ezért ahol akár egyetlen szent kő is akad, ott tilos csatát vívniuk, tilos ellenséget ölniük, mert meg kell óvniuk a remény tisztaságát. A tanítást ihlető zsigeri bölcsességet Lev Davidovics oly kristálytisztának találta, hogy feltette magának a kérdést: vajon a Forradalomnak tényleg joga van-e felborítani egy ősi rendet, amely a maga módján tökéletes, és amelyet egy racionalista és kulturális előítéletekkel fertőzött európai agy nem képes a maga teljességében felfogni? De már e vidékeket is járják a Moszkvából küldött politikai aktivisták. Már nekiláttak, hogy a nomád törzsek népéből dolgozó kolhozparasztokat faragjanak, a hegyi kecskéket állami nyájakba tereljék, és a türkméneknek, kazahoknak, üzbégeknek és kirgizeknek megmagyarázzák, hogy az olyan atavisztikus szokások, mint a sztyeppei kövek vagy fák imádata, sajnálatosan antimarxista magatartásformák, amikkel fel kell hagyniuk annak érdekében, hogy az emberiség velük együtt magasabb fejlettségi fokra lépjen és mindenki képes legyen megérteni: egy kődarab végső soron csak egy kődarab, és a puszta fizikai kontaktuson kívül semmi más nem történik, amikor az emberi erőt felemésztő fagyos pusztaságban egy személy, akinek a hitén kívül alig van más fegyvere, felemel egy kődarabot és az ajkához érinti.

*

Egy héttel korábban Lev Davidovics látta, ahogy elragadják tőle az utolsó útmutató köveket is, amelyek még lehetővé tehetnék, hogy eligazodjon országa zűrzavaros politikai térképén. Később megírja majd, hogy azon a napon dideregve, rossz előérzettől gyötörten ébredt. Biztos volt benne, hogy a rátörő reszketés nemcsak a hideg műve. Igyekezett úrrá lenni görcsein, és a félhomályban sikerült megtalálnia az éjjeliszekrényként szolgáló ingatag széket. Kitapogatta rajta a szemüvegét, de remegő kezével csak másodszori ügyetlen próbálkozás után sikerült fülére illesztenie a fémszárakat. A téli reggel tejszínű fényében felismerte a szoba falán a két lenini komszomolista ifjú kőmerev képével díszített naptárat, amelyet néhány napja Moszkvából kapott, nem tudja kitől, mert a boríték és benne talán egy levél, eltűnt – mint összes levelezése az utóbbi hónapokban. Csak miután a vedlett fal és a rajta lógó számozott kalendárium látványa lassan visszatérítette a valóságba, jött rá, hogy azért ébredt nyugtalanul, mert nem tudta, hol és mikor ébredt. Így hát megnyugodott kissé, amikor megállapította, hogy 1929. január 3-át írnak, Alma Atában van, egy nyikorgó priccsen fekszik, és mellette alszik felesége, Natália Szedova.

Igyekezve, hogy ne mozdítsa meg a szalmazsákot, fölkelt. Maja azonnal a térdéhez dörgölte az orrát: a kutya jó reggelt kívánt neki, ő megvakargatta a szuka füle tövét. Meleg és megnyugtatóan valóságos érzés volt. Hólyagjának tartalmát az éjjeliedénybe ürítette, nyersbőr köpenybe bújt, sálat tett a nyakába, kiment az étkezőként és konyhaként szolgáló helyiségbe, melynek két gázlámpa halvány fényt, a begyújtott kályha némi meleget adott, aminek tetejére személyi őrzője már odakészítette a szamovárt. Kora reggel szokása szerint inkább kávét ivott volna, de már belenyugodott, hogy meg kell elégednie azzal, amit a nyomorult alma-atai bürokraták és az őt őrző titkosrendőrök kiutalnak neki. Leült az asztalhoz, a kályha mellé, a kínai csészéből szürcsölni kezdte az ízlésének túlságosan zöld, erős teát, közben simogatta Maja fejét és még nem sejtette, hogy rövidesen húsbavágó megerősítését kapja annak, hogy élete, sőt, halála felett többé nem ő rendelkezik.

Pontosan egy éve telepítették ki Alma-Atába, Oroszország ázsiai végeire, közelebb a kínai határhoz, mint az utolsó orosz vasútállomáshoz. Abban a pillanatban, amikor deportálásának gonoszul kiválasztott színhelyén feleségével és fiával, Ljovával leszállt a behavazott teherautóról, amelyen az odavezető út utolsó szakaszát megtették, Lev Davidovics elkezdte várni a halált. Biztos volt benne, ha valami csoda folytán túl is élné a maláriát és a vérhast, csak idő kérdése, hogy a likvidálását elrendelő parancs megérkezzen („Ha ilyen távol hal meg, mire az emberek tudomást szereznek róla, már régen a föld alatt lesz” – nyilván ezt gondolják az ellenségei). De ellenfelei elhatározták, hogy addig is, amíg megtörténik, amire várnak, kihasználják az időt, tehát hozzáláttak, hogy kitöröljék őt a történelemből és az emlékezetből. Ugyanis már a történelem és az emlékezet is a Párt hatáskörébe került. Könyvei kiadását éppen akkor függesztették fel, amikor a huszonegyedik kötetig jutott. A boltokból és könyvtárakból begyűjtötték a kinnlevő példányokat, rágalmakat szórtak rá, bemocskolták a nevét, eltüntették a történelmi forrásmunkákból, méltatásokból, újságcikkekből, még a fényképekről is, és éreztették vele, hogy az abszolút nullával teszik egyenlővé. Helyén feneketlen lyukat hagynak a nép emlékezetében. Lev Davidovics úgy vélte, életét eddig csak egyvalami mentette meg: félelem a földindulástól, amit a halálát elrendelő döntés kiválthat, ha egyáltalán maradt még bármi, ami képes megmozdítani ennek a rettegéstől, jelszavaktól és hazugságoktól megnyomorodott országnak a lelkiismeretét. Az egy éve tartó kényszerű szilencium, a visszavágás lehetősége nélkül elszenvedett, egyre sokasodó mélyütések, az általa vezetett pártellenzék maradványainak széthullása mindinkább meggyőzte arról, hogy eltűnése napról-napra sürgetőbb szükségszerűség az önkényuralom felé sodródás halálos folyamatában, amelybe a Nagy Proletárforradalom torkollott.

Az 1928-as év, ehhez kétség sem fér, élete legrosszabb éve volt, pedig sok szörnyű időszakot átélt már a cári börtönökben, vagy amikor pénz és remény nélkül bejárta fél Európát. De a legszívszorítóbb helyzetben is erőt adott neki a meggyőződés, hogy annak, aki a Forradalom javát akarja, semmilyen áldozat nem drága. De miért kell harcolnia most, amikor a Forradalom már tíz éve hatalmon van? A válasz napról napra világosabb: azért, hogy kirángassa a perverzitás szakadékából, ahová az emberi civilizáció legszebb eszméinek lerombolásán ügyködő reakció taszította. De hogyan? Ez a nagy kérdés! Ám az ellentmondások zsibvásárában a lehetséges válaszok összekuszálódnak és tehetetlenségre kárhoztatják őt furcsa harcában, melyet kitaszított kommunistaként folytat más kommunisták ellen, akik kisajátították maguknak a Forradalmat.

A cenzúrázott, sőt meghamisított hírek alapján igyekezett követni, ahogy beindítják az ideológiai destabilizáció gyalázatos folyamatát, a nemrég még egyértelmű politikai álláspontok összezavarását, amit Sztálin és követői arra használnak, hogy ellopják tőle szavait és eszméit, és álnok módon sajátjukként tüntessék fel azokat a programjait, amelyek miatt bírálták, támadták őt, és végül a Pártból is kizárták.

Töprengésében eddig jutott, amikor meghallotta, hogy a fagyott fatáblák jajgatásától kísérve nyílik a ház ajtaja, és a benyomuló hideg levegő felhőjében megpillantotta Drejcer harcost. A GPU-s őrkülönítmény új parancsnokának szokása volt a hatalom ráruházott darabkáját azzal is fitogtatni, hogy kopogás nélkül lép be az ajtón, melyet arra sem méltattak, hogy kilincset szereljenek rá. A fülessapkát és őrbundát viselő rendőr, miközben lerázta magáról a havat, ódzkodott ránézni a ház lakójára, mert tudta, hogy olyan parancsot kézbesít neki, amit a Szovjetunió egész területén csak egyetlen ember képes kiadni és végrehajtatni.

Drejcer harcos három hete érkezett a Kreml baljós hírnökeként, tarsolyában újabb megszorításokkal és az ultimátummal: ha Trockij nem hagy fel ellenzéki kampányával a kitelepítettek körében, akkor teljesen elszigetelik a politikai élettől. Miféle kampány? Hiszen hónapok óta nem küldhet, és nem kaphat leveleket! A halálon kívül létezik még ennél is nagyobb elszigeteltség? A rendőr, hogy nyomatékosítsa hatalmát felettük, megtiltotta, hogy Lev Davidovics és fia, Lev Szedov vadásszanak, noha tisztában volt vele, hogy a hóesés miatt vadászni egyébként is lehetetlen. A vadászpuskákat és a töltényeket mindenesetre elkobozta tőlük, hogy ily módon is kimutassa: azt tesz velük, amit akar.

Miután megszabadult a bundájára rakódott hótól, Drejcer a szamovárhoz lépett és töltött magának egy csésze teát. A szél süvöltéséből Lev Davidovics kikövetkeztette, hogy odakint mínusz harminc fok alá süllyedt a hőmérséklet, és néhány útbaigazító követ leszámítva az egész elátkozott sztyeppe nem más, mint a hó végeláthatatlan birodalma. Miután kortyolt a teából, Drejcer harcos végre megszólalt, és szibériai medvehangján közölte, hogy levele jött Moszkvából. Nem kellett hozzá nagy képzelőerő, hogy rájöjjön: a levél, amely átjutott az összes postai ellenőrzésen, csak a legrosszabb híreket hozhatja; feltevését megerősítette a körülmény, hogy Drejcer most először nem a „Trockij elvtárs” megszólítással fordult hozzá, vagyis elveszítette utolsó címét is, ami még megmaradt neki a szédítő zuhanás után a Párt csúcsáról a száműzetés magányába, ahova a jöttment Joszif Sztálin taszította.

Július óta, amikor értesült lánya, Nyina haláláról, akit tüdővész vitt el, Lev Davidovics attól rettegett, hogy családját újabb csapásokkal sújtja az élet, vagy, amitől még jobban tartott, a gyűlölet. Másik lánya, az első házasságából született Zina ideggyöngeségben szenved, miközben férje más ellenzékiek társaságában egy északi sarkkörön túli munkatáborban sínylődik. Szerencséjére fia, Ljova vele van és másik fia, az ifjú Szerjózsa, az egyetlen Homo apoliticus a családban, távol tartja magát a pártharcoktól.

Megütötte a fülét Natália Szedova hangja. Felesége jó napot kívánt neki és elátkozta a hideget. Megvárta, míg az asszony kijön a konyhába, és Maja lelkesen üdvözli. Érezte, ahogy a szíve összeszorul a gondolattól: ha úgy adódna, szeretett Szerjózsája halálhírét vajon képes lenne-e közölni Natasával? Felesége egy csésze teával a kezében helyet foglalt az egyik széken. Ránézett. Még mindig szép nő, gondolta. Később majd leírja a naplójában. Megmondta neki, hogy levelük érkezett Moszkvából, mire az asszony is riadt várakozásba dermedt.

Drejcer letette csészéjét a kályha mellé, turkálni kezdett a zsebében, előbányászott egy csomag kibírhatatlan turkesztáni cigarettát, aztán a kabátja alatt folytatta a keresgélést, végül előhúzott egy sárga borítékot. Egy pillanatig úgy tűnt, ki akarja bontani, de meggondolta magát, és letette az asztalra. Trockij, mintha nem mardosná őt is az aggodalom, Natáliára nézett, aztán a borítékra, amelyen nem volt bélyeg, csak a nevét írták rá. Kihűlt teáját a helyiség egyik sarkába löttyintette, az üres csészét odanyújtotta Drejcernek, aki kényszeredetten elvette tőle és újratöltötte a szamovárból. Trockij szeretett színpadiasan viselkedni, de tudta, jelenlegi kislétszámú közönsége előtt csak pocsékolná komédiási képességeit, ezért az újabb adag teát meg sem várva felbontotta a borítékot. Egyetlen, GPU-fejléces, géppel írott, keltezés nélküli papírlapot talált benne. Megigazította a szemüvegét, egy percbe sem telt elolvasnia, de csendben maradt, ezúttal minden színészkedési szándék nélkül, egyszerűen elakadt a szava a megrázkódtatástól, annyira hihetetlen volt, amit olvasott: Lev Davidovics Trockij polgártársnak huszonnégy órán belül el kell hagynia az országot. A célállomás megjelölése nélküli kiutasításra vonatkozó döntést a frissen alkotott 58/10 számú rendelet értelmében hozták meg, amely bármire alkalmazható, de jelen esetben „a Szovjettel szemben ellenséges földalatti párt szervezésére irányuló ellenforradalmi kampány folytatásával” indokolták. Szó nélkül odanyújtotta a papírt a feleségének.

Natália Szedova a faasztal durva lapjára ejtette a kezét és a férjére bámult. Megkövülten a döntés súlyától, amely ahelyett, hogy az ország egyik eldugott sarkában várnák a fagyhalált, külföldi száműzetés sötétségébe küldi őket. A huszonhárom év együttlét, a sok közösen átélt fájdalom és öröm, kudarc és dicsőség képessé tette Lev Davidovicsot, hogy felesége kék szeméből kiolvassa a fejében járó gondolatokat: száműzni a vezetőt, aki 1905-ben felébresztette az ország lelkiismeretét, aki győzelemre vitte az 1917. októberi felkelést, aki hadsereget teremtett a káoszból és megmentette a Forradalmat az imperialista agresszió és a polgárháború éveiben?! Külföldre száműzni őt, politikai és gazdasági nézeteltérések miatt?! – gondolhatta az asszony. Ha nem volna ennyire patetikus, ez a parancs nevetséges lenne.

Felállt, iróniájának maradékát latba vetve megkérdezte Drejcer harcostól, tud-e valamit arról, mikor és hol lesz „földalatti pártja” első kongresszusa, de a hírhozó arra szorítkozott, hogy megkövetelje tőle az értesítés átvételének elismerését. Lev Davidovics ezt írta a parancs alá: „A GPU döntését, melynek tartalma kriminális, formája illegális, 1929. január 20-án hozták tudomásomra”, lendületesen aláírta és nehezéknek rátett egy koszos pengéjű kést. Még mindig magába roskadt feleségére nézett. Megkérte, hogy ébressze fel Ljovát, hiszen alig van idejük összeszedni a papírjaikat és könyveiket; Majával a nyomában bevonult a hálószobába, mintha az időszűke sürgetné. Valójában menekült, mert félt, hogy a felesége és a rendőr meglátja, amint a megaláztatás és a rágalom miatt érzett tehetetlenségében elsírja magát.

Mint mindig, csöndben reggeliztek, Lev Davidovics az avas vajba tunkolt kenyérdarabkákkal etette Maját. Később Natália Szedova bevallja majd neki, hogy ismeretségük kezdete óta akkor fedezte fel először a belenyugvás sötét árnyát férje szemében, akinek lelkiállapota gyökeresen eltért egy évvel korábbi viselkedésétől: amikor deportálták Moszkvából, négy férfinak kellett őt kivonszolnia a vasútállomásra, miközben szünet nélkül ordítva szidalmazta a Forradalom sírásóit.

Lev Davidovics kutyája kíséretében visszament a hálószobába, ahol a dobozok várták, hogy becsomagolja a holmiját; semmi más ingósága nem maradt, csak papírok. De ezek a papírok számára olyan értékesek, sőt még értékesebbek, mint a saját élete. Értekezések, kiáltványok, hadijelentések, békeszerződések, amelyek megváltoztatták a világ sorsát, sokszáz, ezer levél, Lenin, Plehanov, Rosa Luxemburg és más bolsevik, mensevik és forradalmi szocialista személyiség aláírásával, akikkel együtt élt és harcolt, amióta serdülőként megalapította a Munkások Dél-Oroszországi Szövetségét, attól a romantikus ötlettől indíttatva, hogy megdönti a cár hatalmát.

A vereség biztos tudata összepréselte a mellkasát, mintha ló taposna rajta. Fulladozott. Fogta a hócipőt és a nemezcsizmát, kiment az étkezőbe, ahol Ljova éppen az iratokat rendezte, és nekiállt beöltözni; fia meglepődött, megkérdezte tőle, mire készül. Nem válaszolt, magára terítette az ajtó mellett lógó pokrócot és kutyája kíséretében kilépett a szeles, havas, korareggeli szürkeségbe. A két napja dühöngő vihar semmi jelét nem adta, hogy csillapodni szándékozna; nekifeszült, érezte, ahogy teste-lelke belemerül a fagyos ködbe. A levegő hasogatta az arcbőrét. Tett néhány lépést az utcán, addig, ahonnan látszott, ahogy a Tien-San hegység nyúlványai lassan beleolvadnak egy nagy, fehér felhő ölelésébe. Füttyentett, hiányolta Maja közelségét. Megkönnyebbült, amikor a kutya csatlakozott hozzá. Kezét az állat fején pihentetve figyelte, ahogy máris kezdi belepni a hó. Ha még tíz, tizenöt percig kinn maradna, fagyott kupaccá válna, szíve megállna, hiába a sok réteg ruha. Jó megoldás lenne, gondolta. De ha hóhéraim egyelőre nem ölnek meg, folytatta, akkor én nem sietek elvenni a munkájukat. Megfordult és Majával a nyomában visszafelé is megtette azt a néhány métert, amennyire eltávolodott a háztól. Lev Davidovics arra jutott: maradt még élete és kilőhető muníciója.

*

Natália Szedova, Lev Szedov és Lev Davidovics az asztal körül ült, utolsó teájukat kortyolva várták a rendőri különítmény érkezését, amely a száműzetésbe kíséri őket. Csomagjaik készen álltak, a könyveket átrostálták, megváltak néhány tucat többé-kevésbé nélkülözhetőnek ítélt kötettől. Kora reggel az egyik rendőr összeszedte a kiselejtezett példányokat, kivitte a házból, az ajtó előtt lelocsolta petróleummal és elégette.

Drejcer tizenegy óra tájban érkezett. Szokása szerint kopogás nélkül lépett be és közölte, hogy az indulást elhalasztják. Natália Szedova, aki mindig törődött a gyakorlatias részletekkel, megkérdezte tőle, miből gondolja, hogy másnapra a vihar csillapodni fog, mire az őrség parancsnoka azt válaszolta, hogy éppen most kapta meg az időjárásjelentést, de ami még fontosabb, ő is ezt szimatolja a levegőben. Ezután, szükségét érezve, hogy ismét kimutassa hatalmát, közölte Lev Davidoviccsal, hogy a Maja kutyát nem vihetik magukkal.

A száműzött reakciójának hevessége meglepte a rendőrt: Maja családtag, vagy velük tart, vagy senki nem megy sehova! Drejcer emlékeztette: már nincs abban a helyzetben, hogy parancsolgasson, vagy fenyegetőzzön; Lev Davidovics igazat adott neki, de rámutatott, hogy ettől ő még elkövethet valami olyan őrültséget, ami véget vethet a rendőr pályafutásának, ami miatt visszaküldhetik Szibériába, de nem a falujába, hanem az egyik munkatáborba, ahol szintén a GPU-s felettese a főnök. Szavai azonnali hatását érzékelve Lev Davidovics rájött, a férfi nagy nyomás alatt áll, ezért ezt a partit ő nyerheti akkor is, ha nem játszik ki több adut: egy szibériai, kérdezte, hogyan kérhet arra bárkit, hogy hagyja sorsára orosz agarát? Sajnálkozott, amiért Drejcer sosem látta Maját rókára vadászni a fagyos tundrán. A rendőr kihátrált az ajtón, amit a társa kinyitott neki, és a következő szavakkal igyekezett bizonyítani, hogy azért ő itt az úr: hozhatják a kutyát, de a kutyaszart nekik kell eltakarítaniuk.

Drejcer szibériai szimata legalább annyira melléfogott, mint a meteorológiai előrejelzés: a vihar, amiben Alma-Atából útra keltek, nemhogy csillapodott volna, hanem minél tovább haladtak a sztyeppén, annál vadabbul tombolt. Este (csak az óramutatók állásából tudta, hogy este van), amikor megérkeztek Kosmanbet településre, megállapította, hogy noha sík vidéken jártak, a fagyban-hóban hét teljes órába került megtenniük harminc kilométernyi utat.

Másnap az autóbusszal az élen eljutottak a Kordáj hágóhoz, onnantól minden kísérletük, hogy traktorral biztosítsák az utazókat szállító hét autóból álló karaván áthaladását, kudarcba fulladt, és súlyos áldozatokkal járt: a rendőri kíséret hét tagja fagyhalált szenvedett, a lovak jelentős része is elpusztult. Ekkor Drejcer úgy döntött, szánokkal folytatják az utat. További két nap csúszkálás után végre megint sík terepre értek és a láthatáron feltűnt Pispek, ahol újra gépkocsik vártak rájuk.

Frunze, mecsetjeivel és a tűzhelyek kürtőiből terjengő birkafaggyúszagával, deportáltak és deportálók számára egyaránt maga volt a megmentő oázis. Először, amióta elhagyták Alma-Atát, végre megmosakodhattak, ágyban alhattak, megszabadulhattak a rossz szagú kabátoktól, amelyek súlyától már gyalogolni is alig bírtak. Megtapasztalták, hogy a nyomorban bármely apróság fényűzésnek számíthat. Lev Davidovicsnak még arra is lehetősége nyílt, hogy megízleljen egy illatos török kávét. Annyit ivott belőle, hogy heves szívdobogás jött rá.

Késő este, lefekvés előtt, Igor Drejcer harcos is leült a Trockij családdal kávézni és bejelentette, hogy az ő küldetése a kíséret élén véget ért. Az együtt töltött hetek alatt a rosszarcú szibériai jelenléte körükben megszokottá vált, ezért a búcsú pillanatában Lev Davidovics sok szerencsét kívánt neki, sőt, odáig ment, hogy emlékeztette: nem az számít, ki a Párt főtitkára. Mindegy, hogy Lenin, Sztálin, Zinovjev, vagy ő… Az olyan emberek, mint Drejcer, az országért dolgoznak, nem egy vezetőért. Drejcer meghallgatta, kezet nyújtott és meglepő kijelentést tett: a körülmények ellenére megtiszteltetésnek veszi, hogy megismerhette Trockijt, aki akkor hökkent meg igazán, amikor az ügynök szinte suttogva elárulta neki, bár azt az egyértelmű parancsot kapta, hogy égessék el a deportált összes papírját, ő mégis úgy döntött, hogy csak néhány könyvet éget el. Lev Davidovics még emésztette a furcsa közlést, amikor a szibériai kézszorítása összepréselte az ujjait; az ügynök hátraarcot csinált és távozott a sötétbe és a hóviharba.

Az új rendőri kíséretet egy Bulanov nevű ügynök vezette; a deportáltak abban reménykedtek, hogy fellebbenti előttük a fátylat és elárulja nekik, hogy mi a kijelölt úticél. De Bulanov csak arról tájékoztathatta őket, hogy a frunzei főpályaudvaron különvonatra szállnak. A parancsban nem szerepel, hogy hova mennek. Ekkora titkolózásnak, gondolta Lev Davidovics, csakis a megtizedelt moszkvai követői egyébként valószínűtlen reakciójától való félelem lehet az oka. Az is megfordult a fejében, hogy a sok mesterkedés színjáték csupán, amit azért rendeznek, hogy Sztálin kedvelt taktikájával élve zavarkeltéssel tartsák kézben a közvéleményt, ahogy az elmúlt év során tették, amikor időről időre elhíresztelték, hogy száműzetése küszöbön áll, azután kisebb-nagyobb meggyőződéssel cáfolták, ily módon előkészítve a talajt az ítélet bejelentésére, amiről az emberek csak a végrehajtása után értesültek.

Lev Davidovics csupán a kitelepítése előtti hónapokban, miután politikai kudarcai megkötötték a kezét, kezdte komolyan felmérni Sztálin manipulátori képességének rémisztő nagyságát. Túl későn jött rá, hogy alábecsülte a grúz volt papnövendék intelligenciáját, nem ismerte fel, milyen zseniális intrikus, arcátlan hazudozó és cselszövő. A földalatti küzdelmek katakombáiban iskolázódott Sztálin az illegális bomlasztás összes módszerét kitanulta és saját személyes érdekében alkalmazta. Célja ugyanaz volt, mint annak idején a bolsevik párté: a hatalom megszerzése és megtartása. A manipuláció mesterműve volt a mód, ahogy lefegyverezte és félreállította Lev Davidovicsot, kihasználva olyan emberek hiúságát és félelmeit, akik addig soha jelét sem adták, hogy önteltek, vagy gyávák lennének; ahogy erőit kiszámított pálfordulásokkal a politikai színskála hol egyik, hol másik szélére csoportosította át. A grúz győzelmére az segített feltenni a koronát, hogy riválisának váratlan vaksága és gőgje egyaránt a kezére játszott.

Sztálinnak Trockij felett aratott győzelme nem merült ki abban, hogy kizáratta a Pártból, majd elűzte az országból. Azt is elérte, hogy Trockijt úgy mutassa fel, mint a Forradalom, az ország stabilitása, a lenini örökség megtestesült belső ellenségét; annak a rendszernek a propagandagépezetével taposta el őt, melynek megteremtéséhez maga Lev Davidovics is hozzájárult, melynek sérthetetlen elvei nem engedik, hogy ellene forduljon, mert azzal a rendszer fennmaradását tenné kockára. Mostantól fogva harcát egyes emberek, egyes frakciók ellen kell vívnia, sosem az Eszme ellen. De hogyan harcoljon azok ellen, akik kisajátították maguknak az Eszmét és ország-világ előtt úgy tüntetik fel magukat, mint akikben maga a proletárforradalom testesül meg? Ezen kezdett töprengeni akkor, és töpreng azóta is, amióta deportálták.

*

Elhagyták Frunzét, és odisszeájuk vasúton folytatódott. A havazás lassú haladásra kényszerítette az öreg angol mozdony vontatta négy kocsiból álló szerelvényt. A Vörös Hadsereg élén töltött évek alatt Lev Davidovics széltében-hosszában bejárta a hatalmas országot és tökéletesen kiismerte szinte a teljes nemzeti vasúthálózatot. Ez a különvonat annyi kilométert tett meg vele, amennyi számítása szerint elegendő lett volna ahhoz, hogy öt és félszer megkerülje a Földet. Frunzétól távolodva megállapította, hogy Szovjet-Oroszország dél-ázsiai vidékén kelnek át, úticéljuk nem lehet más, csakis a Fekete-tenger, nyilván annak egyik kikötőjéből kell elhagyniuk az országot. De onnan hova? Két nappal később, egy isten háta mögötti sztyeppei állomáson töltött rövid megálló után Bulanov közölte velük a hírt, ami véget vetett a találgatásoknak: egy Moszkvából érkezett táviratban az áll, hogy Törökország kormánya kész befogadni őt, mint vendéget, gyógykezelési célú tartózkodásra szóló vízummal. A hír hallatán a száműzött jéggé dermedt, mintha a vagon tetején utazna meztelenül. A száműzetés elképzelhető célterületei között Kemál Atatürk Törökországa nem szerepelhet reális lehetőségként, hacsak nem arról van szó, hogy egyenest a vérpadra akarják küldeni, bezsírozott hurokkal a nyakában. Ugyanis az Októberi Forradalom győzelme után ez a déli szomszéd vált a szovjetrendszerrel szemben legagresszívabb fehér emigránsok egyik bázisává. Ha tehát őt ebbe az országba toloncolják, az olyan, mintha egy nyulat a vadászkutyafalka kellős közepén engednének szabadon. Ezért üvöltve közölte Bulanovval, hogy nem megy Törökországba: abba belenyugodott, hogy elűzik a hazájából, amit elraboltak maguknak, de a világ többi része nem az övék, nincs közük hozzá, hogy ő hova megy.

Amikor megálltak a legendás Szamarkandban, Lev Davidovics látta, hogy Bulanov és két tiszt leszáll a parancsnoki vagonból és bemegy a vasútállomás mecsetszerű épületébe: talán eleget tesznek a száműzött követelésének, Moszkva beszerez neki egy másik vízumot. Ezzel kezdetét vette a szívszorongató várakozás a tárgyalások eredményére; amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a folyamat elhúzódik, a vonatot egyórányi távolságban, a fagyos pusztaság kellős közepén holtvágányra állították. Natália Szedova ekkor arra kérte Bulanovot, hogy amíg Moszkva válaszára várnak, táviratozhasson a fiának, Szergej Szedovnak és Ányának, Ljova feleségének, hogy utazzanak ide, engedélyük van rá, hogy néhány napot együtt töltsenek velük, mielőtt elhagynák az országot.

Lev Davidovics sosem tudja meg, hogy a tizenkétnapos veszteglés a semmi közepén minek volt köszönhető: a diplomáciai tárgyalások elhúzódásának, vagy a legszörnyűbb hóviharnak, amit valaha átélt a mínusz negyven fokig süllyedő hőmérsékletben. Magukra vették az összes kabátot, sapkát, pokrócot, amijük csak volt, így várták látogatóba Szerjózsát és Ányát, aki nem hozta magával a gyerekeket, mert még túl kicsik voltak ekkora hideghez. Az őrök rendszertelen időközönként ellenőrizték őket, miközben a család nyolc napon át élvezhette a kellemes csevegést; éles sakkpartikat vívtak, felolvastak egymásnak, Lev Davidovics maga főzte a kávét, amit Szergej hozott. Valahányszor az őrök egyedül hagyták őket, töretlen optimizmussal beszélt a harcának folytatásáról és a visszatéréséről szőtt terveiről. Hallgatósága szkeptikusan fogadta ezeket. Éjszakánként, amikor a többiek már aludtak, a száműzött a vagon egyik sarkába húzódva hallgatta a konvoj tagjait megtámadó járványos náthaláz okozta szaggatott szuszogásukat; álmatlanságát kihasználva tiltakozó leveleket írt a bolsevik Központi Bizottságnak, ellenzéki akcióterveket készített, de végül úgy döntött, inkább magánál tartja őket, nehogy Szerjózsát olyan írásokkal kompromittálja, amik könnyen börtönbe juttathatják a fiút.

A kemény hideg miatt időről időre be kellett indítani a mozdonyt és ide-oda járatni néhány kilométert, nehogy gépezete működésképtelenné váljék. A sűrű havazásban ki sem szállhattak (Lev Davidovics nem volt hajlandó odáig alacsonyodni, hogy engedélyt kérjen Szamarkand, a legendás város meglátogatására, amelynek uralma néhány évszázaddal korábban egész Közép-Ázsiára kiterjedt), várták az újságokat, de azok csak arra voltak jók, hogy megállapíthassák: a hírek egyre csüggesztőbbek, nap mint nap arról szólnak, hogy újabb és újabb ellenzékieket, vagyis ahogy mostanság emlegetik őket: szovjetellenes ellenforradalmárokat tartóztattak le. A tehetetlenség, az egyhangúság, az ízületi fájdalmak, a nehezen emészthető konzervételek Lev Davidovicsot az elkeseredés szélére sodorták.

A tizenkettedik napon Bulanov összefoglalta, milyen válaszok érkeztek: Németországnak nem áll érdekében vízumot adni neki, még gyógykezelési céllal sem; Ausztria kifogásokat emelt; Norvégia képtelenül sok okmányt követel; Franciaország egy 1916-os bírósági végzésre hivatkozott, amelynek értelmében Trockij nem léphet be a területére. Anglia nem is válaszolt. Csak Törökország nyilvánította ki ismételten hajlandóságát, hogy befogadja. Lev Davidovics kénytelen volt tudomásul venni, hogy számára, azért, mert az, aki, és azért, amit tett, az egész világ egyetlen planéta lett, ahova neki nincs vízuma.

A többnapos úton Odessza felé az egykori hadügyi népbiztosnak volt ideje újra számba venni élete tetteit, meggyőződéseit, kisebb-nagyobb tévedéseit, és arra jutott, hogy bár párialétre kényszerítették, nem bánja, amit tett, és készen áll arra, hogy megfizesse cselekedetei és álmai árát. Ebbéli meggyőződése még inkább megszilárdult, amikor a vonat Odesszába ért, és ő felidézte az iszonyúan távolinak tűnő éveket, amikor a város egyetemére járt és rájött, sorsa nem a matematikát szánta neki, hanem a zsarnoki rendszer elleni harcot, amivel kezdetét vette végeérhetetlen forradalmári pályafutása. Itt, Odesszában, az akkori illegális csoportok körében mutatta be a frissen alapított Munkások Dél-Oroszországi Szövetségét, anélkül, hogy világos elképzelése lett volna a szervezet politikai kilátásairól. Itt börtönözték be először, itt olvasta Darwint, itt száműzte ifjú, de máris túlságosan heterodox zsidó fejéből a gondolatot, hogy létezhet bármely felsőbbrendű lény. Itt állították bíróság elé és ítélték el először, büntetése akkor is száműzetés volt, de akkor a cár bérencei küldték négy évre Szibériába, most viszont egykori harcostársai telepítik ki a saját országából, talán egész hátralevő életére. És itt, Odesszában találkozott a nyájas börtönőrrel, aki papírt és tollat adott neki, és akinek jól hangzó vezetéknevét választotta, amikor megszökött Szibériából és elvtársaitól kitöltetlen útlevelet kapott, hogy azzal meneküljön első emigrációjába: a családi név üresen hagyott helyére Trockij a börtönőr nevét írta be, és attól kezdve ezt viseli.

Miután a part felől megkerülte a várost, a vonat megállt a kikötőbe vezető egyik szárnyvonalon. Az utasok előtt kibontakozó látvány megrendítő volt: a vonatablakokat csapkodó hófúváson keresztül feltárult a befagyott öböl rendkívüli látképe a jég fogságában szétszórtan veszteglő, tört árbocozatú hajókkal.

Bulanov és más csekisták elhagyták a vonatot és felszálltak egy Kalinyin nevű gőzösre; a vagonban új ügynökök jelentek meg és közölték, hogy Szergej Szedovnak és Ányának távoznia kell, mert a deportáltakat rövidesen behajózzák. A vasúti kocsiban együtt töltött hosszú napok után a búcsú a vártnál is fájdalmasabbra sikerült. Natália zokogva cirógatta az ő kis Szerjózsája arcát, Ljova és Ánya összeölelkeztek, mintha a bőrükön át akarnák átadni egymásnak az elhagyatottság érzését, amibe a látható határok nélküli elválás taszítja őket. Lev Davidovics önvédelemből rövidre fogta a búcsúzkodást, de amikor Szerjózsa szemébe nézett, az az előérzete támadt, hogy utoljára látja ezt az egészséges és szép fiatalembert, aki elég okos ahhoz, hogy megvesse a politikát. Erősen megölelte, szájon csókolta, hogy magával vigyen valamit melegéből és alakjából. Maja kíséretében visszahúzódott az egyik sarokba és azon erőlködött, hogy kiverje a fejéből a szavakat, amiket Pjatakov mondott neki 1926-ban, a Központi Bizottság komor hangulatú ülése után, amelyen Sztálin – Buharin támogatásával – elérte, hogy Lev Davidovicsot kizárják a Politikai Bizottságból, aki erre elvtársaik füle hallatára azzal vádolta meg a vezért, hogy a Forradalom sírásója lett belőle. Távoztában a vöröshajú Pjatakov, szokása szerint a füléhez hajolva, ezt suttogta: „Miért tetted ezt, miért? Ezt a sértést sosem bocsátja meg neked. Harmad-, negyedíziglen megfizet érte”. Lehetséges, hogy Sztálin politikai gyűlölete lesújt azokra az emberekre is, akik az ő számára már nemcsak a Forradalom, de az egész élet legjavát jelentik? – töprengett. Lehet, hogy Sztálin aljassága utoléri majd Szerjózsát is, aki olvasni és számolni tanította a kis Szvetlána Sztálinát? A gyűlölet gyógyíthatatlan betegség, válaszolt saját kérdésére Lev Davidovics. Megsimogatta kutyája fejét és utolsó – lelke mélyén érezte, hogy végső – pillantást vetett a városra, ahol harminc éve örökre eljegyezte magát a Forradalommal.

3

- Igen, mondd meg neki, hogy igen.

Hátralevő napjaiban Ramón Mercadernek mindig eszébe jut majd, hogy csupán másodpercekkel azelőtt, mielőtt kimondta e sorsfordító szavakat, figyelt fel először arra, milyen betegesen sűrű tud lenni a csönd a háború kellős közepén. A bombák robaja, a lövések dörrenése, a motorok dübörgése, a parancsnokok ordítozása, a fájdalomüvöltések, melyek közepette az utóbbi hetekben élt, az élet hangjaiként ragadtak meg tudatában. A hirtelen ólomsúllyal rázuhanó süket csöndtől védtelennek érezte magát, és az érzés nem nagyon különbözött a félelemtől. A hirtelen hangnélküliség nyugtalanította, értésére adta, hogy e kétes némaság mögött halálos robbanás leselkedik rá.

Az évekig tartó bezártságban, a kétségek között, a kitaszítottságban, ahova ez a hat szó juttatni fogja, Ramón nagyon sokszor nekiveselkedik majd a kihívásnak, hogy elképzelje, miként alakult volna az élete, ha akkor nemet mond. Makacsul próbálkozik majd, hogy alkosson magának egy párhuzamos létet, a valódi regényváltozatot, amelyben a neve mindig Ramón. Ahol mindig is Ramón marad, és Ramónként cselekszik, hazájától és emlékeitől távol ugyan, mint nemzedékének oly sok tagja, de mindig, mint Ramón Mercader del Río, testestől és főleg lelkestől egyaránt.

Caridad néhány órája érkezett, vele volt a kis Luis is. Barcelonából jöttek Valencián át, nagyteljesítményű Ford gépkocsival, amelyet egy főbelőtt arisztokratától koboztak el; a katalán kommunisták akkoriban ilyen autókkal jártak. Menetlevelén két olyan aláírás díszelgett, mellyel áthaladhattak minden köztársasági katonai ellenőrző ponton, és eljuthattak idáig, egészen a Sierra de Guadarrama zord lejtőinek aljába. A néhány fokkal fagypont alatti hőmérséklet arra kényszerítette őket, hogy a kocsiba húzódva várakozzanak, pokrócokba burkolózva és belélegezzék a Caridad cigarettáinak füstjétől mérgezett levegőt, amitől Luist a hányinger kerülgette. Amikor Ramón végre leért a hegyoldalról a biztonságba, mérgelődött, mert úgy gondolta, arról van szó, hogy anyja, szokása szerint, megint bele akar avatkozni az életébe, ahogy mindenkiébe, akivel csak kapcsolatba kerül; kisöccse, Luis elaludt a hátsó ülésen, Caridad cigarettával a kezében az autó körül járkált, rugdosta a kavicsokat, átkozta a hideget. Fagyott lehelete sűrű ködfoltokban lengte körül. Amint felismerte közeledő fiát, a zöldszemű asszony hideg pillantást vetett rá, hidegebbet, mint a hegyvidéki éjszaka, emlékeztetve Ramónt, hogy több mint egy évvel korábbi újratalálkozásuk óta nem kapott anyjától olyan nedves csókot, amilyet gyerekkorában szokott kapni tőle a szája sarkára; azóta nem érezte anyja nyálának édes ánizs utóízét, amit – mielőtt meginduló saját nyálelválasztása el nem törli – mindig igyekezett a lehető legtovább megőrizni ízlelőbimbóin.

Hónapok óta nem látták egymást. Azóta, amióta az Albacetében szerzett sebesüléseiből lábadozó Caridad a Párt megbízásából Mexikóba utazott azzal a feladattal, hogy anyagi és erkölcsi támogatást szerezzen a Köztársaság ügyének. Azóta az asszony megváltozott. Nem azért, mert a gránátszilánk okozta sérülés miatt még mindig láthatóan nehezen mozgatta a bal karját; nem is azért, mert nemrégiben értesült nagykamasz fia, Pablo haláláról, akit ő maga küldött a frontra Madridba, ahol egy olasz tank lánctalpai széttaposták. Ramón valami súlyosabb okra gyanakodott, és rövidesen meg is bizonyosodott róla. Még azon az éjszakán bizonyságot szerzett, amelyen élete új irányt vett.

- Hat órája várok rád. Mindjárt hajnalodik, már nem sokáig bírom kávé nélkül – mondta a nő köszönés helyett, katonai bakancsával eltaposva a cigarettacsikket, majd a Ramónt kísérő kistestű, sűrűszőrű kutyára nézett.

A távoli ágyúdörgést túlharsogta a harci repülőgépek motorzaja a csillagtalan égbolt alatt. Havazni fog? – találgatta Ramón.

- Nem úgy megy, hogy eldobom a puskát és iderohanok – mondta. – Hogy vagy? És Luisito?

- Nagyon látni akart, muszáj volt magammal hoznom. Én jól vagyok. Hát ez a kutya?

Ramón elmosolyodott, a Ford kerekeit szaglászó állatra pillantott.

- A zászlóalj kutyája. Úgy ragad rám, mint egy kullancs. Hát nem aranyos? – Leguggolt. – Gyapjas! – szólította, mire az állat farkcsóválva odament hozzá. Ramón megvakargatta a fülét, letisztogatta bundájáról a rátapadt királydinnye-leveleket. Fölnézett. – Miért jöttél?

Caridad a szemébe nézett, hosszasabban, mint amennyit a fiatalember kibírt volna anélkül, hogy elfordítsa a fejét. Ramón fölegyenesedett.

- Azért küldtek, hogy föltegyek neked egy kérdést…

- Nem hiszem el… Azért jöttél idáig, hogy föltegyél egy kérdést? – kérdezett vissza Ramón, igyekezve, hogy gúnyosan hangozzék.

- Pontosan. A legfontosabb kérdést: mit lennél hajlandó megtenni a fasizmus leveréséért, a szocializmus érdekében? … Ne nézz így rám, nem viccelek. A te szádból akarjuk hallani.

Ramón elmosolyodott, örömtelenül. Miért kérdezi ezt?

- Olyan vagy, mint egy toborzótiszt. Te, és még ki akarja hallani? Ez valami pártügy?

- Felelj! Utána megmagyarázom. – Caridad komoly maradt.

- Nem is tudom, Caridad. Gondolom, azt, amit éppen most is teszek, nem igaz? Kockára teszem az életemet, dolgozom a Pártért… Hogy a rohadt fasiszták ne törjenek be Madridba.

- Nem elég – mondta a nő.

- Hogy-hogy nem elég? Mi kellene még?

- Harcolni könnyű. Meghalni is… Ezrek vannak, akik ezt teszik… Mint az öcséd, Pablo… De képes lennél-e lemondani mindenről? Amikor azt mondom, mindenről, azt jelenti, hogy mindenről. A személyes álmaidról, a lelkedről, önmagadról…

- Nem értem, miről beszélsz, Caridad – mondta Ramón, teljesen őszintén, a mellkasát szorongatni kezdő riadalommal. – Komolyan beszélsz? Nem magyaráznád el világosabban? Én se rostokolhatok itt egész éjszaka. – A hegyoldal felé intett, ahonnan érkezett.

- Szerintem nagyon világosan beszélek – mondta az asszony és elővett egy cigarettát. Abban a pillanatban, amikor meggyújtotta a gyufát, az égbolt kivilágosodott egy robbanás fényétől. Az autó ajtaja kicsapódott, a pokrócba burkolt Luis kiugrott és a fagyos talajon csúszkálva Ramónhoz szaladt. Összeölelkeztek.

- Basszus, Luisito, kész felnőtt lettél!

Luis szipákolt, a bátyjához bújt.

- Te meg nagyon sovány vagy, bátyó! Érzem a csontjaidat.

- A rohadt háború miatt.

- Ez a te kutyád? Hogy hívják?

- Ő Gyapjas. Nem az enyém, de olyan, mintha az lenne. Egyszercsak megjelent… - Luis füttyentett, a kutya odaszaladt a lábához. – Gyorsan tanul, jó kutya. Magaddal akarod vinni? – Ramón megsimogatta öccse kócos haját, hüvelykujjával megtörölgette a szemhéját.

Luis kérdőn az anyjára nézett.

- Most nem tarthatunk kutyát – utasította el az anyja, és mohón szippantott a cigarettájából. – Néha nekünk sincs mit ennünk.

- Gyapjas megeszik bármit, kevéssel beéri – mondta Ramón és egy távoli ágyúdörrenésre ösztönös védekező mozdulattal felrántotta a vállát. – Abból, amit cigire költesz, plusz egy családot etethetnél.

- Az én cigarettám nem a te gondod. Menj innen Luis, vidd a kutyát is. Beszélnem kell Ramónnal – parancsolta Caridad és egy magyaltölgyhöz sétált, amelynek levelei jól tűrték a kíméletlen hegyvidéki telet.

Már a fa alatt állva Ramón újra elmosolyodott, ahogy Luisra és a körülötte ugrándozó kis Gyapjasra pillantott.

- Elmondod végre, miért jöttél? Ki küldött?

- Kotov. Nagyon fontos javaslata van a számodra – mondta a nő, és úgy nézett rá, mintha zöld nagyítóüvegen át vizsgálná.

- Kotov Barcelonában van?

- Pillanatnyilag. Tudni szeretné, kész vagy-e vele dolgozni?

- A hadseregben?

- Nem. Fontosabb ügyekben.

- Amik a háborúnál is fontosabbak?

- Sokkal. Ezt a háborút meg lehet nyerni, el lehet veszíteni, de…

- Mi a francról beszélsz? Nem veszíthetjük el, Caridad. Azzal, amit a szovjetek folyamatosan küldenek, az emberekkel, akik a Nemzetközi Brigádokba érkeznek, egytől egyig kinyuvasztjuk a fasisztákat…

- Jó lenne, de mondd csak… Azt hiszed, meg lehet nyerni a háborút trockistákkal, akik jelzéseket küldenek a szemközti lövészárkokba, és anarchistákkal, akik szavazásra bocsátják a hadparancsokat? Kotov azt szeretné, ha valóban fontos feladatokat látnál el.

- Fontosakat? Mint például?

Robbanás rázta meg a hegyet, hármukhoz nagyon közel. Ramón ösztönösen a testével fedezte Caridadot, és lerántotta a fagyos földre.

- Kész őrület. Ezek a rohadékok sose alszanak? – dühöngött, feltérdelt, Caridad kabátujját rángatta.

A nő ellökte a kezét, lenyúlt füstölgő cigarettájáért. Ramón segített neki talpra állni.

- Kotov szerint jó kommunista vagy, és hasznosabb munkát végezhetnél a hátországban.

- Spanyolországban egyre több a kommunista. Amióta megérkeztek a szovjetek és a fegyverek, az emberek másképpen néznek ránk.

- Ne hidd, Ramón. Az emberek félnek tőlünk. Sokaknak nem tetszünk. Ez az ostobák, buzgó képmutatók és született fasiszták országa.

Ramón figyelte az anyját, ahogy dühödten letüdőzi a cigarettafüstöt.

- Kotov miért pont engem akar?

- Már mondtam: hogy rád bízzon valamit, ami fontosabb, mint puskával lövöldözni a hugyos, szaros lövészárokból.

- El nem tudom képzelni, mit akarhat tőlem… A fasiszták nyomulnak előre, és ha elfoglalják Madridot…

Ramón csóválta a fejét, enyhe szorítást érzett a mellkasában. – A kurva életbe, Caridad, ha nem ismernélek, azt mondanám, megkérted Kotovot, hogy távolítson el engem a frontról. Azután, ami Pablóval történt…

- De ismersz – szakította félbe az anyja. – A háborúkat megnyerni sokféleképpen lehet, tudhatnád… Ramón, mire hajnalodik, messze akarok lenni innen. Várom a választ!

Tényleg ismeri? Ránézett az anyjára. Ugyan mi maradt a kifinomult, nagyvilági úrinőből, akivel testvérei és apja társaságában vasárnap délutánonként kisétáltak a Cataluña térre és beültek egy divatos étterembe, vagy a Gracia sugárúton nyílt elegáns olasz fagylaltozóba? Abból a nőből semmi sem maradt, állapította meg. Caridad olyan lett, mint egy hermafrodita, nikotintól és a rászáradt verejtéktől bűzlik, úgy beszél, mint egy politikai komiszár, csak a Párt küldetésével, a Párt politikájával, a Párt harcaival törődik.

Míg ezen töprengett, a fiatalember észre sem vette, hogy az aknarobbanás után, amely a földre lökte őket, sűrű csönd ülte meg a hegységet, mintha a kimerültségtől és fájdalomtól kifulladva álomba zuhant volna a világ. Ramón már annyira hozzászokott a háború zajához, hogy szinte képtelen volt felfogni a csöndet; a visszatérés lehetősége felzaklatta, megrohanták az emlékek, a néhány hónapja elhagyott Barcelona nyüzsgése és a lány csábos alakja, aki mély értelmet adott az életének.

- És África? Vele mi van? Még mindig a szovjetek mellett dolgozik? – kérdezte röstelkedve, amiért képtelen szabadulni a felajzott hormonjai okozta makacs elgyöngüléstől.

- Szánalmas vagy, Ramón! Gyönge, mint az apád – Caridad a fia érzékeny pontjába döfött. Ramón, bár gyűlölte az anyját, kénytelen volt elismerni, igaza van: África olyan, mint a kábítószer, függővé vált tőle.

- Csak azt kérdeztem, még mindig Barcelonában van-e?

- Igen… a tanácsadókkal. Pár napja láttam a La Pedrerában.

Ramón megfigyelte, hogy anyja illatosított francia cigarettát szív, nem olyan hasisos büdöseket, amilyeneket a zászlóaljnál bajtársai adnak körbe.

- Adj egy cigit!

- Tied lehet az egész – odanyújtotta neki a csomagot. – Ramón, képes lennél lemondani arról a nőről?

Már várta a kérdést, amire a legnehezebb lesz felelnie.

- Mit akar Kotov? - tért ki a válasz elől.

- Már mondtam, azt, hogy mondj le mindenről, amiről évszázadokon át azt sulykolták belénk, hogy fontos, csak azért, hogy rabszolgasorban tartsanak minket.

Ramón úgy érezte, mintha Áfricát hallaná. Mintha Caridad szavai egyenesesen a Kreml tornyából szólnának, A tőke lapjairól, ahonnan África szavai is fakadnak. E pillanatban tudatosult benne a hosszú percek óta rájuk telepedett csönd. Caridad pont olyan volt, mint África, és África olyan, mint Caridad, aki a lemondást mindenről, amije van, úgy követelte tőle, mintha az a kötelessége lenne, gondolta, miközben tudatát nyomasztotta a fájdalmas és törékeny csönd, a félelem, hogy a következő pillanatban testét telibe találhatja egy gránát, egy lövedék, egy akna, ami nem tudni honnan jön, de arra rendeltetett, hogy véget vessen a létezésének. Ramón megértette, hogy jobban fél a csöndtől, mint a háború perverz zajától; a lehető legmeszszebb akart kerülni ettől a helytől. Ekkor mondta ki a néhány szót, amiken, tudtán kívül, az élete múlt:

- Igen. Mondd meg neki, hogy igen.

Caridad elmosolyodott. Álnok számítással két tenyere közé fogta fia arcát és szája sarkára nyomott egy régóta elmaradt csókot. Ramón érzékelte, ahogy ajkai között anyja nyála összekeveredik az övével, de hiányzik belőle a régi ánizsos zamat, nincs benne gin-aroma sem, mint legutóbb: csak undorítóan édeskés dohányeszenciát és rossz emésztésre valló erjedt savanykás ízt érzett.

- Néhány napon belül keresni fognak Barcelonából. Várunk rád. Megváltozik az életed, Ramón, nagyon megváltozik – mondta, és lerázta a kabátjáról a rátapadt földet. – Akkor megyek is. Már hajnalodik.

Mintha véletlenül tenné, Ramón elfordította a fejét és köpött egyet, aztán rágyújtott. Caridad nyomában az autóhoz ment, Luis Gyapjassal a karjában kiszállt.

- Hagyd a kutyát, búcsúzz el Ramóntól!

Luis engedelmeskedett, megölelte a bátyját.

- Nemsokára Barcelonában találkozunk. Elviszlek beiratkozni az ifjúkommunistákhoz. Már betöltötted a tizennégyet, igaz?

Luis elmosolyodott.

- Besoroztatsz katonának is? Már minden kommunista beállt a Néphadseregbe.

- Ne siesd el, Luisillo – Ramón visszamosolygott és magához ölelte. Az öccse feje fölött látta Caridad újra üres pillantását. Anyja nézése bizonytalanságot keltett benne, elfordult tőle. A hajnal első fényében kirajzolódtak előtte az Escorial barátságtalan kőtömbjének körvonalai. – Nézd, Luisito, az Escorial. Az állásainkkal szemben, a lejtő túloldalán.

- Itt mindig ilyen hideg van?

- Lefagy tőle a fülünk.

- Indulás, Luis, szállj be! – Caridad félbeszakította fiai társalgását, Luis milicista tisztelgéssel búcsúzott Ramóntól, és megkerülte az autót, hogy elfoglalja az utasülést.

- Ha találkozol Áfricával, mondd meg neki, hogy nemsokára jövök! – suttogta Ramón.

Caridad kinyitotta a kocsi ajtaját, megtorpant, és visszacsukta.

- Ramón, mondanom sem kell, amiről beszéltünk, titkos. Mostantól vésd jól a fejedbe: készen állni a lemondásra mindenről, ez többé nem jelszó, hanem életforma! – A fiatalember látta, hogy anyja a katonai köpenye alól előhúz egy csillogó browningot. Caridad tett néhány lépést, nem nézett a fiára, úgy kérdezte: - Biztosan képes vagy rá?

- Igen – mondta Ramón; ugyanebben a pillanatban bombarobbanás fénye világította be a távoli hegyoldalt, Caridad fölemelte pisztolyt markoló kezét, célba vette Gyapjast, és nem hagyva időt fiának a reagálásra, fejbe lőtte a kutyát. Az állat a golyó becsapódásának erejétől a földre hemperedett. Holtteste máris hűlni kezdett a fagyos hajnalban, a Sierra de Guadarrama lábánál.

*

Sant Feliu de Guixols telei mindig borúsak, és vonzzák a Pireneusokból aláereszkedő viharokat. A nyár viszont a természet fényűzése. A hegymagasságú parti sziklafal tövében nyíló öblöt nagyszemcsés homokszőnyeg szegélyezi, Empordá partszakaszának teljes hosszában itt a legtisztább a víz. Az 1920-as években Sant Feliuban csak halászok laktak, meg néhány hitevesztett remete, és az első fecskék, akik elmenekültek a modernitás városi forgatagából. Nyaranta azonban egyre több gazdag család érkezett Barcelonából, hogy vidéki villáikban a tengerparton, vagy a hegyek között töltsék szabadságukat. E szerencsések egyike volt a Mercader-klán, köszönhetően a Nagy Háborúban második virágkorát élt textilüzletnek.

Az apa helyi arisztokráciával is rokonságban álló családja több nemzedék alatt halmozta fel gazdagságát, mint jó katalánok, kereskedőként és iparosként; Caridad családjának Santander közelében, San Miguel de Aras-ban volt kastélya, a családtagok a számukra katasztrofális 1898-as fordulat[1] elől Kubából hazatelepült amerikás gazdagok voltak, bár vagyonuk alaposan megsínylette a feketék elvesztését, akiket fel kellett szabadítaniuk, amikor a szigetországban eltörölték a rabszolgaságot. Noha Pau, Ramón apja jóval idősebb volt, mint Caridad, fiuk szemében irigylésre méltó párt alkottak, mint jó arisztokratáknak, közös szenvedélyük volt a lovaglás. Aki látta, ahogy ügetésre fogják hátasaikat, azonnal megállapíthatta, hogy mindketten kiváló lovasok, de a nő sokkal ügyesebb, mint a férfi.

1922 nyara volt az első és utolsó, amikor a család egy teljes hónapon át élvezte a napfényt, a fövenyt és a szabadságot az öbölben; az az időszak Ramón emlékezetében a boldogság csodás lenyomatává merevedett. Csak két évvel később, amikor élete kezd kizökkenni addigi kerékvágásából, tudja meg, hogy spórolós természetű apja nem azért döntött úgy, hogy a zsúfolt San Miguel-i kőkastély helyett az Empordá tengerpartján bérelt üdülőházban szűk családi körben töltsék szabadságukat, mert még kellemesebbé akarta volna tenni gyermekei számára a nyaralást, hanem azért, mert igyekezett megmenteni az immár menthetetlent: kapcsolatát a feleségével.

Szülei azon a nyáron, Sant Feliu de Guixols-ban kísérelték meg utoljára feléleszteni házasságukat; minden bizonnyal akkor és ott nemzették Luist, aki a következő év tavaszán született. Ramón sok-sok évvel később megtudja majd, hogy az a szerelmi aktus olyan lehetett, mint az apályhullám, amely még éppen megérinti a partot, mielőtt rohanvást visszahúzódik a feneketlen mélybe. Mert még azelőtt, mielőtt öccse megfogant volna, Caridadban már kicsírázott valami megfékezhetetlen: a gyűlölet, a romboló düh, ami örökké űzni fogja és nemcsak saját élete irányát szabja meg, hanem összes gyermekét is a pusztulás útjára tereli.

Néhány hónappal korábban, a lappangó félelem ellenére, amit anyja közelsége már akkor felébresztett benne, Ramón meg merte kérdezni tőle, mitől vannak a feltűnő piros pöttyök karja hófehér bőrén, mire anyja csak annyit mondott: beteg. Ám hamarosan, amint kitört a családi vihar és a Sant Gervasiban álló polgári ház kiabálástól és veszekedéstől lett hangos, megtudta, hogy a pöttyök injekcióstű nyomai, amivel anyja a heroint adja be magának, ugyanis a másik, párhuzamos életében, amit éjszakánként, a békés családi otthontól távol élt, függővé vált a szertől.

Sok évvel később, Mexikóban, 1940-ben, egy augusztusi éjszakán Caridad elmeséli majd a fiának, hogy vállalkozó szellemű, tiszteletreméltó, katolikus férje rábeszélésére tette meg az első lépéseket, melyek a züllés örvényébe juttatták, ahonnan számtalan megaláztatás és még több csapás után a szocialista forradalom nagyszerű eszméjébe kapaszkodva sikerült kimásznia. Pau Mercader abbéli igyekezetében, hogy segítsen az asszonynak leküzdeni az irtózást a szextől, amiben házasságkötésük óta szenvedett, rávette feleségét, hogy látogasson el vele bizonyos barcelonai exkluzív bordélyokba, ahol különleges üvegfalon át kukkolhatták a legmerészebb szexuálakrobatikai mutatványokat. Egy férfi és egy nő, két férfi és két nő, egy férfi és két-három nő, vagy csak két nő előadásában, akik valamennyien a különleges figurák és az erotikus fantáziák tapasztalt mesterei voltak; túlméretezett nemi szervvel felszerelt férfiak, valamint a természetes és mesterséges óriáspéniszeket bármely testnyílásukba befogadni képes nők. A vizuális tapasztalatszerzés azonban nem hozta meg a férj által remélt eredményt, épp ellenkezőleg, Caridad még határozottabban elutasította a férfi szexuális igényeit, viszont rákapott a mályvaszín függönyös, tompított világítású lokálokban gátlásoldóként felszolgált különleges szeszesitalokra, melyek arra lettek volna hivatottak, hogy egy-egy ilyen éjszaka záróakkordjaként reflexszerűen széttárja a combjait. Nem sokkal később, e bájitalok utáni ellenállhatatlan vágya arra indította, hogy többnyire a férje nélkül, akit mindinkább magukba szippantottak üzleti ügyei, rendszeresen látogassa a város legválasztékosabb lokáljait, ahol magához veheti a kívánt anyagokat. De Caridad hamar rájött, hogy e helyeken túl sok volt abból, amire nem vágyott (férfiak, akik lesben álltak, hogy leitassák és ágyba vigyék) és hiányzott valami, maga sem tudta pontosan mi, ami képes lett volna motiválni őt és kibékíteni a saját lelkével.

És akkor a hölgy, aki kicsiny kora óta luxusban és kényelemben élt, apácáknál nevelkedett, arab telivér hátasokon lovagolt és férjhez ment egy gyártulajdonoshoz, aki a megélhetésükért keményen dolgozó férfiakra jellemzően természeténél fogva nélkülözte az érzelmeket, egyszer csak megszabadult ékszereitől, elegáns ruháitól és alámerült a város fényűzőnek aligha nevezhető zugaiba. Más környezetre vágyva, másik világot keresve bejárta a kínai negyed utcáit, a Raval legsötétebb tereit, a kikötőkörnyéki bűzös sikátorokat. Másféle, kevésbé szofisztikált, de hatásosabb italokkal próbálkozott, s mindeközben megismert egy másféle, frusztrációtól és gyűlölettől terhes, zűrzavaros társadalmat, melynek tagjai egy számára addig ismeretlen, új nyelven beszéltek olyan szörnyűségekről, mint hogy ki kell irtani az összes vallást, meg kell dönteni a kizsákmányoló burzsoá rendszert, és vele együtt eltakarítani az emberi méltóság minden ellenségét, vagyis azt a világot, ahonnan ő származik. Az anarchista düh, amiről addig alig volt némi fogalma, megrendítette és egycsapásra átjárta teste minden porcikáját.

Caridad anarchista barátainak, kikötői és bordélynegyedbeli lumpenek társaságában kapott rá a heroinra, amit jól bélelt zsebéből bőkezűen finanszírozott; a bálványdöntögetés titkos kielégülést nyújtott neki, vonzóbb ízeket adott az életének. Újra felfedezte a szexet. Más szinten és más összetételben gyakorolta. Dühödten, mintha élethalálharc lenne, oly módokon, melyeket szánalmas házaséletében elképzelni sem tudott. Élvezte rakodómunkásokkal, tengerészekkel, textilgyári melósokkal, villamosvezetőkkel és hivatásos agitátorokkal, akiknek az italt és a drogot is ő fizette – a férje pénzéből. Örült, hogy származása és neveltetése semmit sem számít a lázongók között, befogadták, hiszen ő is egy elvtársnő, aki kész ledönteni az osztálykorlátokat és megszabadulni a burzsoá társadalom kölöncétől.

Noha otthonában négy gyermek aludt, akiket ő szült a világra, Caridad csak ekkor, az újonnan szerzett benyomások, az új, anarchista igehirdetések e forgatagában, az egész lényét átitató gyűlöletet tudomásul véve vált végre felnőtt nővé. Nem tudta teljes bizonyossággal eldönteni, mennyire meggyőződésből és mennyire lázadásból osztja az anarchisták eszméit, de attól fogva, hogy közéjük állt, úgy érezte, testi és szellemi felszabadításukért harcol. Sőt, néha még élvezte is saját lealacsonyodását. Kárörömmel töltötte el a megvetés, amit önmaga és az élete iránt érzett, amilyen volt és maradhatott volna. De akár meggyőződésből, akár gyűlöletből tette, Caridad elindult ezen az úton, úgy, ahogy attól fogva mindörökké haladni fog rajta: fanatikus erőbedobással, megállíthatatlanul. Hogy mások és talán önmaga előtt is bizonyítsa elkötelezettségét, elszánta magát, hogy az utolsó határt is átlépi: új elvtársaival nekiállt megtervezni saját eszelős osztály-öngyilkosságát: sztrájkokat szerveztek Pau üzemeiben, akit a burzsoá osztályellenség megtestesülésének nevezett, majd a gyűlöletspirál sodrában valami ennél is visszafordíthatatlanabbat agyalt ki: elvtársai segítségével kitervelte a család badalonai gyárának levegőbe röpítését.

A kilenc-tíz éves Ramónnak fogalma sem volt arról, hogy a kulisszák mögött mi történik a családjában. A város egyik legdrágább iskolájába járt, gondtalanul élt, szabadidejében sokat sportolt, a testmozgást többre tartotta, mint a szellemi tornát, amelyben kicsi korától fogva bőven volt része otthon, ahol meghatározott időrend szerint négy különböző nyelven beszéltek: franciául, angolul, spanyolul és katalánul. Talán már akkor kialakult benne egy karakterét mélyen meghatározó tulajdonság, aminek köszönhetően nem iskolatársai vagy sportbeli vetélytársai lettek a legjobb barátai, hanem a két kutyája; anyai nagyapjától kapta őket, aki felfigyelt rá, hogy unokája különös gyengédséggel viseltetik a kutyák iránt. Az anyaországba visszatelepült amerikás nagyapa a Santiago és a Kuba nosztalgianevet adta nekik, Cantabriából hozatta őket kicsi kölyökkorukban. Ramón bensőséges viszonyt alakított ki az állatokkal. Vasárnaponként mise után, hétköznap délutánonként, ha korán ért haza az iskolából, a fiú rendszeresen kisétált a város határán túlra a két labradorral, megosztotta velük a kekszadagját, együtt kocogtak, társaságukban élte ki a csönd iránti vonzalmát. Kevés időt töltött a szüleivel. Anyja mind gyakrabban átaludta a napot, és amint leszállt az este, elment társasági életet élni, ahogy éjszakai csavargását nevezte, és újabb piros pöttyökkel a karján tért haza; apja többnyire későig az irodájában maradt, igyekezvén megmenteni vállalatát a csődtől, ami felé főrészvényes bátyja tunyasága sodorta; ha hazaért, bezárkózott a lakrészébe, nem akart látni senkit, nem akart beszélni senkivel. A családi élet valahogy mégis békésen folydogált, a fiú, a kutyáknak hála, meg volt vele elégedve.

A Sant Gervasiban álló házban egyszer csak megjelent a rendőrség, és Caridad további sorsára nézve két lehetőséget kínált fel: vagy a börtönt, magántulajdon elleni merényletek szervezésének vádjával, vagy az őrültekházát, drogfüggőség okozta elmebaj címén. Az asszony harcostársai, akikkel együtt szokott tivornyázni, akkor már valamennyien rács mögött voltak, de Pau társadalmi helyzete és a két család patinás neve hatott a rendőrségre. Ráadásul Caridad egyik fivére, aki a városi bíróság bírája volt, szintén közbenjárt az érdekében, azzal érvelt, hogy nővére a saját akarata ellenére betegedett meg, ugyanis a törvényes rendre támadó anarchisták és szindikalisták ördögi módon manipulálták őt. A jó hírének és polgári keresztény házassága maradékának megmentése érdekében tett erőfeszítései eredményeként Paunak, miután megígérte, hogy felesége nem látogatja többé az anarchista köröket és felhagy a drogozással, sikerült elérnie egy kevésbé drasztikus megoldást, és biztosítékként a szavát adta (és nyilván hozzátett egy szép összeget pesetában).

Caridad hajlandó volt alávetni magát az elvonókúrának, amely két hónapig tartott. A család ezután utazott el nyaralni Sant Feliu Guixols-ba, ahol eltöltötte azt a néhány napot, ami boldogságközeli állapotként és tökéletes harmóniaként maradt meg Ramón emlékezetében. Olyannyira, hogy később ez az emlék lesz a legféltettebb kincse.

*

Caridad pocakja gömbölyödött, a család engedelmesen élte mindennapjait. Pau vállalata azonban alig-alig tudott talpon maradni a válságban, amibe a léha bátyjával történt szakítás és a dolgozók egyre túlzóbb követelései sodorták. Luis, a testvérek sorában az utolsó, 1923-ban született, nemsokkal Primo de Rivera diktatúrájának kezdete előtt, a családi békesség kellős közepén, amit Caridad egy évvel később felrúgott: gyűlöletbetegsége gyógyíthatatlannak, bosszúvágya heroinfüggésénél is erősebbnek bizonyult.

Caridad a maga módján tért vissza az anarchisták közé. Fivére, José, a bíró, elárulta neki, hogy súlyos anyagi gondokkal küzd játékadósságai miatt, és ha erre fény derül, az véget vethet a karrierjének. Caridad megígérte, hogy kisegíti, pénzt ad neki, információért cserében: árulja el, hogy a letartóztatott anarchista barátai elleni perek melyik bíróságok elé kerülnek, és kik lesznek a bírók. Miután megkapta az adatokat, szabadlábon lévő elvtársai megfélemlítési kampányt indítottak a jogászok ellen, leveleket írtak nekik, különféle megtorló akciókkal fenyegették őket arra az esetre, ha meg merik tenni, hogy elítélik bármelyik anarchistát. Pau Mercader hamar felfigyelt a pénzkiáramlásra, kiderítette, hova folynak el az összegek. A férfi, a Caridadhoz fűződő kapcsolatában rá jellemző gyöngeséggel, mindössze annyi óvintézkedést tett, hogy Caridad ne férjen hozzá jelentős összegekhez, és Ample utcai új irodájában továbbra is csak azzal foglalkozott, hogy felszínen tartsa vállalatát.

Amint rájött, hogy a férje lehetetlenné teszi számára az ügy támogatását, Caridad fellázadt e burzsoá fösvénység ellen. Újra eljárt a bordélynegyedbe, ahol ivott és drogozott, és a politikai gyűlésekre, ahol üvöltve követelte a diktatúra, a monarchia és a burzsoá rend megdöntését, az állam és retrográd intézményeinek szétzúzását. Fivére, José, aki eközben már kilábalt szorultságából, összefogott Pauval, kitalálták, hogyan jöjjenek ki emelt fővel a kínos helyzetből, és elérték, hogy egy orvos barátjuk elmegyógyintézetbe zárassa Caridadot.

Caridad tizenöt évvel később beszámol majd Ramónnak a két hónapról, amit a hidegzuhany, a magánzárka, a nyugtató injekciók és beöntések, valamint egyéb gyötrelmes kezelések poklában töltött. Ha csak felidézi, mit tettek vele azért, hogy valóban megtébolyodjon, ideggörcsöt és agressziórohamot kap; csak azért nem jártak sikerrel, mert szerencséje volt, és anarchista elvtársai a segítségére siettek; azért, hogy kimentsék a zárt intézetből, megfenyegették Paut: összes üzemét a földdel teszik egyenlővé, sőt, még az elmegyógyintézetet is, ha nem engedik ki őt. A nyomás megtette hatását. Pau hazavitte a feleségét, aki csak azért ment vissza házukba, Sant Gervasiba, hogy fogja öt gyerekét és néhány bőröndöt a legszükségesebb holmikkal, és elinduljon, bárhova, maga sem tudta hova, de nem akart többé se a férje, se a családjaik közelében élni. Megesküdött, hogy bosszút áll rajtuk, és addig nem nyugszik, amíg mind egy szálig el nem tünteti őket a föld színéről.

Amint nyilvánvalóvá vált Pau előtt, hogy feleségét senki és semmi nem tarthatja vissza, csak annyit kért tőle, hogy a gyerekeket ne vigye magával. Mihez fog kezdeni öt gyerekkel? Hogyan tartja el őket? Egyébként is, mióta szereti őket annyira, hogy nem tud nélkülük élni? De a nő, talán mert ily módon is bosszút akart állni az apán, aki csak annyira volt képes, hogy távolról és halkan prédikáljon nekik a szeretetről, talán mert szüksége volt valamiféle lelki támaszra, talán mert már megálmodta, hogy gyerekeit azzá teszi, amivé válnak majd, eldöntötte, hogy magával viszi őket és kész. A férfi hiába könyörgött, nem változtatta meg a szándékát.

Ami ezután történt, némi újdonsággal és kalandokkal szolgált a nagyobb gyerekeknek. Ramón, aki már hozzászokott Caridad rohamaihoz, anyja transzba esését múló kitörésként fogta fel, csak azt sajnálta, hogy meg kell válnia Kubától és Santiagótól, de belenyugodott, mert a szakácsnőjük megígérte, hogy a kutyák gondját viseli, amíg ő visszatér.

1925 tavaszán a gyerekeit magával hurcoló Caridad átkelt a francia határon. Bár feltett szándéka volt, hogy Párizsba megy, úgy döntött, megpihen egy Dax nevű nyugodt városkában; talán mert túl zaklatott volt és szükségét érezte, hogy újratervezze életútját, talán mert rájött, hogy a rendszer megdöntése és öt gyermek nevelése egyszerre bonyolultabb feladat, mint gondolta, különösen, ha (lám, milyen ellentmondásos az élet) nincs elég pénze.

Nem sokkal Daxba érkezésük után Ramón és testvérei, a pici Luis kivételével, beiratkoztak egy állami iskolába, Caridad pedig politikai társaságot keresett magának, és hamar meg is találta, mert anarchisták és szindikalisták mindenhol voltak. Hogy felszínen maradjon, kezdte eladogatni az ékszereit, de az ebből származó bevételei nem fedezték a kiadásait, az esti kocsmázásokat, a cigarettát, időnként egy-egy adag heroint és nagy zabálást (csak egy kommunista tud éhesebb és pénztelenebb lenni egy anarchistánál, mondogatta Caridad).

Ramón számára e korszak tanulóidőnek bizonyult, mialatt személyisége átalakult. Betöltötte tizenkettedik évét; ő, aki addig elitiskolákba járt és bőségben élt, egyik pillanatról a másikra, ha nem is szegénységbe, de olyan világba csöppent, amely sokkal közelebb állt a valósághoz, ahol ki kellett számolnia a pénzt az uzsonnára és ágya vetetlen maradt, hacsak ő maga nem tette rendbe. Tízéves húga, Montse kapta a feladatot, hogy gondozza és etesse Luist, a takarítás terhe Pablóra hárult. Jorge és ő, a két legidősebb testvér intézte a bevásárlásokat, rövidesen ők készítettek ebédet és vacsorát is, hogy ne haljanak éhen, ha Caridad nem ért haza időben, vagy annyira belerészegedett a politikai munkába, hogy semmi mással nem törődött. A gyerekek akkor mosakodtak, amikor akartak; bármilyen ürüggyel megtehették, hogy nem mennek iskolába. Daxban a szegény falusiak és a spanyol emigránsok gyerekeivel barátkozott, kijárt velük a közeli erdőkbe összeszedni a szarvasgombát, amit a disznók találtak. Ramón ebben a korszakban tanulta meg azt is, hogy a bőrén érezze a kisvárosi burzsuj fiatalok fagyos, megvető pillantásait.

A daxi rendőrség, miután tájékoztatást kért Barcelonából, úgy döntött, Caridad jelenléte a városban nem kívánatos, és köntörfalazás nélkül felszólították, hogy szedje a sátorfáját. Újra összecsomagolták bőröndjeiket és Toulouse-ba mentek. Caridad azt remélte, hogy abban a sokkal nagyobb városban talán észrevétlen maradhat. A rendőrség érdeklődését megelőzendő, és annak tudatában, hogy ékszereladásból már nem képesek megélni, munka után nézett. Fel is vették egy vendéglőbe teremfőnöknek, mert rendelkezett a munkakörhöz szükséges jómodorral és műveltséggel. A tulajdonosoknak hála, akik hamar megkedvelték a gyerekeket, Jorge és Ramón beiratkozhatott az École Hotelière de Toulouse-ba, Jorge chef de cuisine, Ramón mâitre d’hôtel szakra, életük újra rendeződött, abban az illúzióban ringathatták magukat, hogy ismét normális család lettek.

Caridad azonban nem arra született, hogy burzsujokat ültessen asztalhoz, mosolyogjon rájuk és ételkülönlegességeket ajánljon nekik. A totális forradalom dühétől és a rendszer gyűlöletétől terhesen szánalmasnak találta életét, úgy érezte, elfecsérli erőit, melyek szabad folyást követelnek maguknak. Noha az eset körülményeit sosem sikerült tisztázni, Ramón egész életében biztos lesz benne, hogy a tömeges ételmérgezés, ami egy este az étterem vendégei körében kitört, csakis az anyja műve lehetett. Szerencsére senki sem halt meg, a szándékosság bizonyítatlan maradt, így arra sem derült fény, ki követte el a merényletet. Mindazonáltal az üzlet tulajdonosai úgy döntöttek, megválnak a nőtől, az üggyel megbízott rendőrfelügyelő pedig, akinek bőven volt rá oka, hogy Caridadra gyanakodjon, néhány nappal később megjelent a lakásukon és felszólította, tűnjön el, különben börtönbe csukatja.

Caridad már a vacsoravendégek megmérgezése előtt is úgy viselkedett, mint egy alvajáró, hol lelkesedés- hol dührohamok törtek ki rajta, néha napokig tartó néma depresszióba zuhant. Nyilvánvaló volt, hogy élete szilárd ideológiai támasz nélkül céltalanná vált, úgy érezte, megfosztották a harc és a rombolás lehetőségétől, és a depresszió-düh-frusztráció ördögi körébe taszították, amiből képtelen volt kitörni. Elveszítette az önkontrollt, öngyilkosságot kísérelt meg, bevett egy nagy marék altatót.

Jorge és Ramón csak azért talált rá, mert aznap este bementek a szobájába, hogy enni adjanak neki. Ramón homályosan emlékszik majd a történtekre, nem jut más az eszébe, csak az, hogy gondolkodás nélkül, reflexből cselekedtek. Ramón kétségbeesetten kirángatta anyját az ágyból, ahol saját ürülékében és vizeletében hevert. Jorge, aki gyermekbénulás következtében az egyik lábszárán fém járógépet viselt, segített neki kivonszolni őt az utcára. Nem törődve hideggel és esővel, sem azzal, hogy az utcakövek szétzúzhatják anyjuk lábfejét, sikerült kihúzniuk a főútra, ahol megállítottak egy autót, és bevitették a kórházba.

Caridad később sosem beszélt erről az epizódról, egy szóval sem köszönte meg a fiainak, amit érte tettek. Ramón hosszú évekig azt gondolja majd, anyja azért hallgatott, mert szégyellte magát, amiért elárulta gyöngeségét és nem olyan nőnek mutatkozott, aki meg akarja változtatni a világot. Sőt, amikor kijött a kórházból, Caridadnak még abba a jóval nagyobb megaláztatásba is bele kellett nyugodnia, hogy az orvosok azért engedték ki, mert a férje, akit a gyerekek értesítettek, felelősséget vállalt a gondozásáért: az egyetlen alkalom, amikor Ramón sírni látta az anyját, az a nap volt, amikor Caridad elbúcsúzott tőle és Jorgétól, mielőtt Pauval és a kisebb gyerekekkel visszaindult Barcelonába.

Még hosszú éveket élnek át a szeretet és gyűlölet viharában, de Caridad sosem fogja megtudni, mert Ramón nem szerzi meg neki azt az örömet, hogy bevallja: abban a pillanatban szűnt meg gyermeknek lenni, amikor látta, hogy anyját magával viszi az az ember, aki megtestesített mindent, amit anyja megvetett. És abban a pillanatban lett biztos benne, hogy anyjának igaza van: aki valóban szabad akar lenni, annak tennie kell valamit azért, hogy megváltozzon ez a rohadt világ, amely sárba tiporja az emberek méltóságát. Ramón rövidesen azt is megtanulja majd, hogy a változás csak akkor jöhet, ha sokan egyesülnek egy zászló alatt és egymással vállvetve harcolnak érte: ha győz a Forradalom.

[1] Kuba függetlenné vált Spanyolországtól (a Fordító megj.)

4

„A jelenkor megkövesedett ürüléke…” Lev Davidovics falhoz vágta az újságot és kiment a dolgozószobából. A lépcsőn lefelé haladtában megérezte a fűszeres lében párolt kecskehús szagát, amit Natália vacsorára készített, és obszcénnek találta az ínyencség illatát. Rápillantott az íróasztalánál neki háttal ülő szépséges Sarah Weberre, aki olyan sebességgel püfölte írógépe billentyűzetét, mintha nem is emberi lény, hanem automata lenne. Kilépett a sivár kertre nyíló ajtón, a török rendőrök rámosolyogtak, készen, hogy kövessék, de ő egy kézmozdulattal visszatartotta őket. A férfiak látszólag eleget tettek óhajának, de nem veszítették szem elől, mert több mint egyértelmű parancsot kaptak: az életük függ tőle, hogy a száműzött életben maradjon.

Alig érintette meg a Prinkipo szigeti április szépsége, miközben a dűne lankás oldalán, Majával a nyomában leereszkedett a tengerhez. Miféle szorongás gyötörhette Majakovszkijt annyira, hogy önként lemondott a fűszeres lében pácolt hús illatáról, a napszállta varázslatáról, a női bűbáj látványáról és alámerült a halál visszavonhatatlan csöndjébe? – töprengett. Továbbsétált a vízparton, bámulta kutyája kecses futását. Az állat mozgását a természet ajándékának, szinte bántóan harmonikusnak találta.

Három éve, amikor bizonyossá vált, hogy elűzik őt Moszkvából, az utolsó előtti pillanatban barátja, Joffe agyonlőtte magát, remélve, hogy e tettével akkora megrendülést vált ki, amely képes felébreszteni a Párt lelkiismeretét, és megakadályozni Lev Davidovics és elvtársai katasztrófával felérő elűzését, aki viszont úgy gondolta, hogy e tett drámaiságának van ugyan értelme a politikai harcban, de nem értett egyet az efféle megoldással. Ám most, a friss hír olvastán mélyen megrázta annak üzenete: a szellemi kasztráció óriási mértéke. Mily magaslatokba kellett emelkednie a középszerűségnek és a perverzitásnak ahhoz, hogy Vlagyimir Majakovszkij, éppen Majakovszkij, a költő, úgy döntsön, hogy eldobja magától az életet, csakhogy kikerülje csápjaikat? Amitől a költő utolsó verseiben rettegett, a jelenkor megkövesedett ürüléke végül rászakadt és öngyilkosságba kergette? A Moszkvában összeütött hivatalos közlemény nem is lehetett volna sértőbb a művész emlékére, aki egész életében lelkesen harcolt az új forradalmi művészetért, aki nagy buzgalommal a sosemvolt új társadalom szellemének szentelte üvöltéssel, káosszal, megtört harmóniákkal és diadalmas jelszavakkal telített költészetét, aki minden ellenálló-képességét bevetette, hogy elviselje, kibírja a gyanakvást, a nyomást, amellyel a bürokrácia a szovjet értelmiséget ostromolta. A közlemény „a személyes kudarc dekadens életérzéséről” értekezik, és mivel az országban meghonosított szóhasználat a dekadencia kifejezést a burzsoá művészetre, társadalomra, életvitelre szokta alkalmazni, a kudarc „személyesnek” minősítése kiszámított hitványsággal azt sulykolta, hogy az individualista beállítottságot, amely a burzsoá művészek sajátja, minden alkotó eredendő bűnként hordozza magában, bármekkora forradalmárnak is vallja magát. A költő halálának, mutat rá a közlemény, nincs köze „társadalmi és irodalmi tevékenységéhez”, mintha Majakovszkijt el lehetne választani tetteitől, melyek nem többet és nem kevesebbet jelentettek számára, mint a levegőt, amit beszív.

Valami rosszindulatú, visszataszító kór szabadulhatott el a szovjet társadalomban, ha legfelkentebb dalnokai elkezdték szíven lőni magukat, mert megundorodtak a hányingertől, amit jelenkoruk megkövesedett ürüléke vált ki belőlük. Lev Davidovics tudta jól, ez az öngyilkosság drámai módon megerősíti, hogy az eddiginél is viharosabb időszak vette kezdetét. Forradalom és művészet érdekházassága felbomlott, és e szakítás előrelátható áldozata maga a művészet, ha még egy olyan önfeláldozóan fegyelmezett ember is, mint Majakovszkij, a tarkóján érezte a hatalom gazdáinak hideg megvetését, akik számára költő és költészet puszta aberráció, amit alkalomadtán felhasználnak ugyan fennsőbségük dicsőítésére, de amikor nincs rá szükségük, semmibe veszik.

Lev Davidovics emlékezett rá, hogy néhány éve azt írta: a történelem legyőzte Tolsztojt, de nem törte meg. Az írózseni élete utolsó napjáig őrizte az erkölcsi felháborodás becses képességét, szembeszegült az autokráciával, és a képébe vágta: „Nem hallgathatok!”. Majakovszkij azonban, aki rákényszerítette magát, hogy hívő legyen, hallgatott, és megtörve végezte. Nem volt bátorsága száműzetésbe menni, amikor mások megtették, sem felhagyni az írással, amikor mások kettétörték tollukat. Elzálogosította költészetét, hogy részese lehessen a politikának, és e gesztussal egyaránt feláldozta művészetét és lelkét; annyira erőlködött, hogy példamutató aktivista legyen, hogy végül csak öngyilkossága árán válhatott újra költővé… Majakovszkij elhallgatása újabb, még fájdalmasabb elhallgatásokat vetít előre, melyek minden bizonnyal egymást érik majd a jövőben: a társadalom felett eluralkodott az intolerancia, és addig nem nyugszik, amíg belé nem fojtja a szót. Ahogy elhallgattatták a költőt, úgy akarnak elnémítani engem is, írta a száműzött a Márvány-tenger nyomasztó szigetén, ahol lassan egy éve, hogy zátonyra futott.

*

Lev Davidovics élete utolsó napjáig úgy emlékszik majd törökországi száműzetése első heteire, mint valami vak bolyongásra a helyüket állandóan változtató falak között tapogatózva. Az első meglepetés akkor érte, amikor a deportálásának felügyeletével megbízott GPU-ügynökök átadtak neki ezerötszáz dollárt, mondván, hogy az összeg megilleti őt a munkájáért; kedvesen bántak vele, annak ellenére, hogy ő, amint beléptek Törökországba, üzenetet küldött Kemal Pasa Atatürk elnöknek, és tájékoztatta, hogy kizárólag azért telepedik meg országában, mert erre kényszerítik. A továbbiakban az isztambuli szovjet képviselet diplomatái gondoskodtak az elhelyezéséről, olyan szívélyes elbánásban részesítették, amilyenben csak a kormány küldötteiként érkező magasrangú vendégeket szokás. A színlelt kedvességet tapasztalva meg sem lepődött, amikor az európai lapok, a Moszkva mindenütt jelenlevő emberei által szétkürtölt híresztelések alapján találgatásokba bocsátkoztak arról, hogy talán maga Sztálin küldte Trockijt Törökországba, hogy előkészítse a forradalom kirobbantását a Közel-Keleten.

Abban a meggyőződésben, hogy legnagyobb ellensége a csönd és a tétlenség, cselekvésre szánta el magát, és miközben vízumkérelemmel fordult több országhoz (a német Reichstag elnöke megpendítette, hogy országa esetleg kész „menedékjogot” adni neki), cikket írt több nyugat-európai újságba, amelyben tisztázta száműzetésének körülményeit, beszámolt a Szovjetunióban maradt hívei üldöztetéséről és bebörtönzéséről, és első ízben a nagy nyilvánosság előtt is a Forradalom Sírásójának nevezte Sztálint.

A diplomaták és rendőrök viselkedése azonnal megváltozott, a változás különös módon egybeesett befogadása elutasításával Norvégia és Ausztria részéről, és a Berlinből érkező hírrel, miszerint Ernst Thälmann és a Moszkvához hű kommunisták tiltakozni kezdtek a renegát esetleges befogadása ellen. Miután a szovjet konzulátus minden további nélkül kitette a szűrét és megvonta tőle a védelmet, a Trockij család kénytelen volt egy kis isztambuli hotelben megszállni, ahol életük ki volt téve vörös és fehér ellenségeik várható támadásainak. Ennek ellenére, amint beköltöztek, Lev Davidovics táviratozott Berlinbe, elsüllyesztve az utolsó hajót, amire rábízhatta volna a sorsát: „Hallgatásukat az elutasítás kevéssé lojális formájának tartom”. De amint feladta, kevésnek találta, és álláspontját megerősítendő még egy utolsó üzenetet küldött a Reichstagnak: „Nagyon sajnálatosnak tartom, hogy gyakorlatilag megtagadják tőlem még azt a lehetőséget is, hogy egyáltalán fontolóra vegyék annak lehetőségét, hogy a demokratikus menedékjog előnyeiből részesüljek.”

A tavasz a komor, repedezett falú, piszkos szállodában köszöntött rájuk. Bár halvány fogalma sem volt róla, mi legyen a következő lépése, Lev Davidovics úgy döntött, a kellemes évszakot kihasználva fölös idejét a nyüzsgő Isztambul megismerésére fordítja. De még a civilizáció kezdetéig visszanyúló érdekességekkel teli világ felfedezése sem volt képes felrázni őt a pesszimista letargiából, amibe annyira belesüllyedt, hogy még önmagától is elidegenedett: Lev Davidovics Trockijnak hiányzott egy kard, és egy csatatér.

Néhány héttel később nem túl lelkesen elfogadta felesége és fia javaslatát, hogy kirándulást tegyenek a Márvány-tengerhez, a Prinkipo szigetekre. A várostól másfél órányira eső kis vulkanikus szigetcsoport valaha trónfosztott ottomán hercegeknek nyújtott menedéket, 1919-ben felmerült, hogy ezen a helyen tartsanak békekonferenciát, amely véget vetne az orosz polgárháborúnak. A sétahajózás jó alkalomnak bizonyult Lev Davidovics számára, hogy kikapcsolódjon, napozzon, és megízlelje a változatos török húsos tésztákat, mint a töltött pogácsa és a pide, amiket Natália nagyon megkedvelt. Az útra elkísérte őket két trockista szimpatizáns fiatalember, akik néhány napja érkeztek; Trockij régi barátja, Alfred Rosmer küldte őket egyenesen Franciaországból, hogy legalább a minimális biztonságáról gondoskodjanak.

A kis gőzös reggel kilenckor futott ki. Kalappal a fejükön a hajó orrában helyezkedtek el és megcsodálták Isztambul két felének tájképét. Lev Davidovics azonban szeretett volna túllátni az épületeken, a csúcsos templomokon, a kupolás mecseteken, hátha megtalálja önmagát abban a városban, ahol egyetlen barátja, egyetlen megbízható követője sincs. De nem találta. Úgy érezte, abban a szent pillanatban kezdődik száműzetése: az igazi, totális, támpontok nélküli emigráció. A családját és néhány barátját leszámítva, akik szolidaritásukról biztosították, nyomasztóan egyedül volt. Azok, akik hasznos szövetségesei lehetnének a harcban, amit indítania kell (ugyan hogyan? És hol?), vagy kényszermunkatáborokba kerültek, vagy feladták elveiket, de akár így, akár úgy, a Szovjetunió határain belül maradtak. A távolság, az elnyomás és a félelem lehetetlenné teszi felvenni velük a kapcsolatot.

Lev Davidovics sokszor felidézi majd e békés reggelt és mindannyiszor emlékezni fog a sürgető érzésre, ami arra indította, hogy megszorítsa Natália Szedova kezét, mert szüksége volt a belőle áradó emberi melegségre, hogy megszabaduljon a fullasztó szorongástól, amit úttévesztésének tudata keltett benne. De arra is emlékezni fog, hogy abban az intim pillanatban szilárdan eltökélte: akár egyedül is harcolni fog, mert ez a kötelessége. Ha a bolsevik jelmezbe öltözött cár diktatúrája prostituálja a Forradalmat, amelyért ő küzdött, akkor gyökerestül ki kell gyomlálni, és a magot újra el kell vetni, mert a világnak igazi forradalmakra van szüksége. Tisztában volt vele, hogy ezen döntése közelebb hozza a Kreml tornyaiból reá leselkedő halált. A halál azonban mindössze elkerülhetetlen eshetőségnek tekintendő: Lev Davidovics mindig is úgy gondolta, hogy egy, tíz, száz, vagy ezer ember halála lehetséges, sőt szükséges, ha a társadalmat átformáló vihar céljai úgy kívánják; az egyéni áldozat sokszor nem más, mint a Forradalom máglyáján ellobbanó fahasáb. Ezért is támadt nevethetnékje, amikor bizonyos újságok csökönyösen „személyes tragédiáját” emlegették. Miféle tragédiáról beszélnek? – írja majd: a forradalom emberfeletti folyamatában ugyanis nincs helye a személyes tragédiák gondolatának. Az ő tragédiája, ha egyáltalán szó lehet ilyesmiről, az a tudat, hogy a forradalom kohójában edzett harcostársak nélkül, anyagi eszközök nélkül, párt nélkül kell csatába indulnia. De maradt a kezében valami, ami mindig a leghatékonyabb fegyvere volt: a toll, mellyel annak idején eszméit terjesztette az Iszkrának küldött cikkeiben. A toll, melynek köszönhetően már első száműzetése idején a harc sűrűjébe került és 1901-ben elindult a történelem csúcsai felé azon a nevezetes napon, amikor megkapta az üzenetet: szükség van a tollára az Iszkra szerkesztőségében, Londonban, oda várja őt Vlagyimir Iljics Uljanov, akit Lenin néven ismert meg a világ.

Ljova széles karmozdulattal a parton felbukkanó halászfalura mutatott: az ott Büyük Ada, mondta; fia szavai visszatérítették a fenyőkkel borított sziget, a fák közül kikandikáló fehér házak valóságába. Megkísértette a sorsot, amikor megkérdezte, kiszállnának-e és megebédelnének-e itt, és gondolkodás nélkül hozzátette: tetszik neki ez a hely, nyugalmas, jól tudna itt írni, és horgászni, hogy megmozgassa az izmait. Natália Szedova, aki mindenkinél jobban ismerte őt, ránézett és elmosolyodott: „Mi jár a fejedben, Ljovnocsek?”…

Az asszony egy hét múlva megtudja, és boldog lesz: Büyük Adán, a száműzött hercegek szigetcsoportjának legnagyobb tagján fognak lakni.

*

Nem volt nehéz megtalálniuk az igényeiknek és a pénztárcájuknak megfelelő házat. A kikötőmólótól mintegy kétszáz méterre, egy kis domb tetején álló kétszintes ház emeletéről a lakók előtt feltárult a történelmi Propontis látványa. Nagyra értékelték, hogy az épületet sűrű sövény veszi körül, megkönnyítve az őrzés feladatát, amit a kormány által kirendelt két rendőr és a Raymond Molinier elvbarátai közül kikerült néhány francia fiatalember látott el. A ház, egy öreg török pasa tulajdona, ugyanolyan rozzant volt, mint a gazdája; Natália Szedova kénytelen volt könyékig feltűrni a ruhaujját, és nekiállni, hogy lakhatóvá varázsolja. Befogott mindenkit, a rendőröket, az őrzőket, sőt, még az odatévedt újságírókat is; takarítottak, festettek, bebútoroztak az étkezéshez, alváshoz, munkához legszükségesebb darabokkal. Ideiglenesen rendezkedtek be menedékhelyükön, erről árulkodott a dísztárgyak hiánya a házban és a rózsatöveké a sivár kertben. „Ha bármit elültetünk ebbe a földbe, azzal elismerjük a vereségünket” – figyelmeztette a feleségét Lev Davidovics, akinek a gondolatai még mindig a harcálláspontok körül forogtak, ahova előbb vagy utóbb el kell jutnia.

Száműzetése első évében a forradalmár biztonságáért felelős őrzővédők számára a legnehezebb feladatot az jelentette, hogy féken tartsák az újságírókat, akik exkluzív nyilatkozatokat igyekeztek kicsikarni belőle; hogy fogadják a fél világról odasereglő kiadókat (akik több könyvre leszerződtek vele és bőséges előlegeket adtak neki, ami segített enyhíteni családja szűkös anyagi helyzetét); továbbá, hogy megbizonyosodjanak róla, a növekvő számban érkező követők és barátok valóban azok-e, akiknek mondják magukat. E betolakodóktól eltekintve, a történelem mélyéről itt maradt szigeten, ahol az év legnagyobb részében csak halászok és pásztorok laknak, az élet oly kezdetleges formában, olyan lassan csordogált, hogy bárki idegen megjelenése azonnal feltűnést keltett. Lev Davidovics, bár fogoly volt, szinte boldognak érezte magát, amiért megtalálta ezt a helyet, ahol még nem jelent meg az automobil, és a közlekedés ugyanúgy zajlott, mint kétezer-ötszáz éve: öszvérháton.

Amint berendezkedtek, a száműzött hozzáfogott ellentámadása előkészítéséhez; úgy látta, a legsürgetőbb feladat a Szovjetunión kívüli ellenzék összefogása. De hamar meg kellett tapasztalnia, hogy Sztálin e téren is elébe vágott, jó előre mozgósította gyalogjait a Kommunista Internacionáléban, hogy ellenlábasának személyéből és eszméiből megalkossák a Forradalom legnagyobb ellenségének rémképét. Amint az várható volt, kevés európai kommunista mert csatlakozni a „trockista” eretnekséghez, különösen, mivel az semmiféle gyakorlati előnnyel nem kecsegtetett, viszont teljes bizonyossággal a Párt és a harcos forradalmárok soraiból való azonnali kitagadással fenyegetett. Ennek ellenére Lev Davidovics kitartott; fia, Ljova vállára terhelte az ellenzéki mozgalom megszervezését, miközben legjelentősebb követőivel személyesen ő foglalkozott. Maradék idejében folytatta az önéletrajzírást, amihez még Alma Atában fogott hozzá, és megkezdte az adatgyűjtést A Forradalom története címmel tervezett művéhez.

Az első hónapokban fogadott látogatók között ott voltak régi elvtársai, Alfred és Marguerite Rosmer, a politikailag mindig kissé zavaros Pierre Naville és Souvarine; a lobbanékony Raymond Molinier, aki oly lelkesen, mintha csak nyári vakációra menne, magával cipelte feleségét, Jeanne-t és fivérét, Henrit is. Amint várható volt, elsőként jó barátai érkeztek meg, Maurice és Magdeleine Paz, akikkel Trockij azóta nem találkozott, amióta a világháború kellős közepén családjával együtt kiutasították Franciaországból. A francia sajtokkal felpakolt házaspár érkezése lélegzetvételnyi örömet okozott a száműzöttnek, némi szabadságérzést, amiért megengedhette magának a luxust, hogy fogadja régi elvtársait. Alma Atába kitelepítésének egy éve alatt Pazék képviselték őt Párizsban. Most azért jöttek Prinkipóba, hogy beszámoljanak ügyei állásáról és a viszontagságok ellenére is biztosítsák töretlen szolidaratásukról.

A Pazékkal folytatott egyik beszélgetése furcsa megvilágításba kerül majd néhány hónap múltán, amikor Sztálin ledönti a vér szent tabuját. Egy májuseleji estén Natália, Ljova, Maurice, Magdeleine és Lev Davidovics, Maja, a kutya nyomában lesétáltak a tengerpartra, hogy egy demizson görög vörösbor társaságában élvezzék a naplementével érkező szellőt, miközben a török rendőrök elkészítik az oszmán módra fűszerekkel megbolondított halból és tenger gyümölcseiből álló vacsorát. Miután a villa lakhatóvá tétele során túlerőltette magát, Lev Davidovicsot lumbágó kínozta, és hátráltatta éppen soron lévő cikkei megírásában. Az első néhány pohár bor után Pazék szabad folyást engedtek lelkesedésüknek, amiért a legendás Trockij oldalán harcolhatnak, örvendeztek, hogy a száműzött, akivel most, 1929-ben együtt csodálják a prinkipói naplementét, nem ugyanaz az ember, akitől 1916-ban Párizsban búcsút vettek, aki akkor szenvedélyes szónok volt ugyan, de nem lehetett tudni, hogy a földalatti mozgalmon belül pontosan melyik irányzathoz tartozik, mely mozgalom sikerére nagyon kevesen fogadtak volna. Viszont ma már az egész világ úgy ismeri a Száműzöttet, mint az Októberi Felkelést vezető Lenin harcostársát, a diadalmas hadügyi népbiztost, a Vörös Hadsereg megteremtőjét, a Vlagyimir Iljiccsel együtt alapított III. Internacionálé éltetőjét – mondták. Sőt, Maurice, talán mert azt gondolta, házigazdájának lelkesítő szavakra van szüksége, emlékeztette őt, hogy személye oly magasságokba emelkedett, ahonnan alászállnia lehetetlen, ahonnan nincs joga visszalépni; méltatta történelmi felelősségét, erkölcsi tekintélyét, melynek nagyságával, talán Lenint kivéve, egyetlen marxista teoretikusé és harcosé sem vetekedhet. Tirádáját e kijelentéssel zárta: „Az Ön riválisa a Történelem, nem a jöttment Sztálin, akit nagyravágyásának terhe bármely pillanatban maga alá temethet”.

A száműzött igyekezett árnyalni a történelmi nagyságáról felvázolt tablót, és emlékeztette párthívét, hogy a derékfájáson kívül semmi sincs a háta mögött. Az őt körülvevő ellenségeskedés határtalan és mértéktelen, fő konfliktusa a forradalommal van, amit ő maga vitt győzelemre, és az állammal, amit ő segített megalapítani; ez a valós helyzet, ami megköti egyik kezét a kettő közül.

Az efféle magasztalások és a felé irányuló ragaszkodást bizonygató, naponta érkező levelek ellenére tudta, hogy lelkes követői nélkülözik a valóságos csaták nyomait őrző forradásokat. Ezért, kimondatlanul bár, de harcának jövőjét továbbra is azoknak az elnyomástól, kínzástól, üldöztetéstől megedződött, meggyőződésüket töretlenül őrző embereknek az erkölcsi tartásában látta, akiknek Sztálin (efelől semmi kétsége nem volt), tovább folytatja a deportálását. Ezeknek az embereknek a tartása önt majd erőt az ő mozgalmába.

Beköszöntött a nyár és megtörte a sziget varázslatos békéjét. Nagy ricsajjal megérkeztek Isztambulból a közönségesen viselkedő vállalkozók és hivatalnokok, akiknek anyagi lehetőségeikből csak arra futotta, hogy Prinkipón töltsék a szabadságukat, arra nem, hogy elutazzanak Párizsba vagy Londonba. Lev Davidovics bezárkózott a házába, elvégezte az utolsó simításokat művén, amelyben felülvizsgálja életútját, de eközben nem térhetett ki a csalódás elől, amit a sorra érkező hírek okoztak neki a kapituláció tobzódásáról, amibe az ellenzéki csoportokat saját legfontosabb vezetőik belerángatták. A frissen alapított és Párizsban megjelenő Bjulletyeny Oppozícii lapjain és a leghihetetlenebb úton-módon a Szovjetunióba juttatott üzeneteiben arra figyelmeztette elvtársait, hogy Sztálin pusztán álláspontjuk feladására akarja rávenni őket politikai ígéreteivel, amiket nem szándékozik betartani (Lenin szokta volt mondani róla, hogy ő az ígéretek megszegésének igazi nagymestere), olyan kiigazítások bejelentésével, amiket sosem fog végrehajtani, tehát ne dőljenek be a manipulációnak, amit ez a hegylakó úgysem fog elismerni. Akik kapitulálnak, azokat Sztálin csak akkor engedi vissza Moszkvába, ha térden állva járulnak eléje és elismerik, hogy senkinek soha nem, mindig csakis Sztálinnak volt igaza – írta.

A sorozatos kapitulációk arról győzték meg Lev Davidovicsot, hogy harca, legalábbis a Szovjetunión belül, láthatólag elbukott. Sztálin pálfordulása, amellyel kisajátította az ellenzék gazdasági programját és rákényszerítette volt ellenlábasait, hogy nyilvánosan álljanak ki az immár sztálinistaként meghirdetett stratégia mellett, megpecsételte az ő politikai vereségét is, melynek legfájóbb fejezetét éppen azok az emberek írták botladozásukkal, akik immár gúzsba kötve feltették maguknak a kérdést: ugyan miért vállalnák tovább a deportálásukkal, családjaik kegyetlen elnyomásával járó szenvedéseket olyan elvek védelmében, melyek bevezetése végülis megtörténik. Az ellenzék megtörésének legfájdalmasabb bizonyítékát szolgáltatta a bejelentés, miszerint olyan kiváló emberek, mint Radek, Szmilga és Preobrazsenszkij kinyilvánították, hogy magukévá teszik Sztálin irányvonalát, nem lévén abban semmi elvetendő, hiszen megvalósítja a nagy célokat, amelyekért ők maguk is küzdöttek. Kirívóan alantasnak találta Radek viselkedését, aki kijelentette, hogy ellenségnek tartja Trockijt azóta, amióta a renegát az imperialista sajtóban kezdett el cikkeket publikálni. Lev Davidovics azt találta a legszomorúbbnak, hogy a forradalmárok, akik kapituláltak, Zinovjevvel az élükön, csak felemás megbocsátást nyertek, bűnbánó kategóriába kerültek, és ezentúl nem mernek majd hangosan megszólalni, sem véleményt nyilvánítani. Csúszni-mászni fognak, a fejüket forgatni, mert még a saját árnyékuktól is félniük kell.

Az ellenzék állapotáról szóló leghitelesebb hírek váratlan közvetítéssel érkeztek Büyük Adába. Augusztus elején történt. A hírhozó egy múltból előbukkanó kísértet, Jakov Blumkin volt.

Blumkin Isztambulból küldött üzenetet, és találkozót kért. A levél szerint a fiatalember hazatérőben volt Indiából, ahol titkos küldetést teljesített; azért szeretett volna találkozni a száműzöttel, hogy tiszteletét tegye és biztosítsa hűségéről. Natália Szedova, értesülve Blumkin szándékáról, arra kérte férjét, ne fogadja: egy találkozó a terroristából lett magas rangú GPU tiszttel csak a bajt hozhatja rájuk. Ljovának is kétségei voltak afelől, hogy a találkozó bármiféle haszonnal járna, közvetítőnek ajánlkozott, hogy távoltartsa Blumkint a szigettől. Lev Davidovics elmagyarázta fiának, mit tegyen, mert úgy vélte, mindenképpen meg kell tudniuk legalább annyit, hogy mit akar ez az ember, akihez múltbéli, drámai kötelék fűzi: hatalmánál fogva eldönthette, hogy életben hagyja, vagy halálba küldje.

Tizenkét éve történt, frissen kinevezett hadügyi népbiztosként Lev Trockij az irodájába hozatta Blumkint; a tejfelesszájú ifjú úgy nézett ki, mint egy Dosztojevszkij-figura. Olyasmivel vádolták, amit a katonai bíróság halálbüntetéssel sújt. A fiatalember egyike volt a két eszernek – a Szociálforradalmár Párt két tagjának – akik merényletet követtek el a moszkvai német nagykövet ellen, azzal a szándékkal, hogy bojkottálják a vitatott békeszerződést, melyet a bolsevikok Breszt-Litovszkban, 1918 elején írtak alá Németországgal. A bírósági tárgyalás előestéjén Lev Davidovics, miután elolvasta a fiatalember néhány költeményét, találkozni akart vele. Órák hosszat beszélgettek az orosz és a francia költészetről (mindketten Baudelaire csodálói voltak), a terrorista módszerek észszerűtlenségéről (ha egyetlen bombával minden megoldható, akkor mire valók a pártok és mire való az osztályharc?), és oda jutottak, hogy Blumkin írjon egy levelet, amelyben kijelenti, hogy megbánta tettét, és ha megbocsátanak neki, megígéri, hogy a Forradalmat fogja szolgálni azon a fronton, ahova küldik. A nagyhatalmú népbiztos befolyása döntőnek bizonyult. A fiatalembert életben hagyták, a német kormány pedig diplomáciai úton azt a tájékoztatást kapta, hogy a terroristát kivégezték. Azon a napon, Lev Trockijnak köszönhetően, elkezdődött Jakov Blumkin második élete.

A polgárháború alatt kiváló kémelhárító vált belőle, kitüntetéseket kapott, többször előléptették, sőt, felvették a bolsevik pártba. Korábbi elvtársai árulónak tartották, két merényletet kíséreltek meg ellene, ám csodával határos módon mindkettőt megúszta. A háború utolsó hónapjaiban, miközben a második merényletben szerzett sebesüléseiből lábadozott, bekerült Lev Davidovics hadsegédei közé, aki értékelte képességeit és különleges ajánlással a katonai akadémiára irányította. A kémtevékenységekben mutatott tehetsége révén évek alatt a titkosszolgálatok fénylő csillaga lett és maradt, noha mindenki tudta, a GPU nagyfőnökét is beleértve, hogy a Trockij iránti odaadása miatt politikailag szimpatizál az ellenzékkel.

Miután Ljova beszámolt neki a Blumkinnal tartott találkozó részleteiről (a volt terroristát azért küldték Indiába és Törökországba, hogy néhány ősi haszid kézirat eladásával pénzt szerezzen a kormánynak), Lev Davidovics bizonyítottnak látta, hogy a titkosügynök továbbra is a tőle megszokott ragaszkodással viseltetik iránta. Így hát Natália Szedova tiltakozása ellenére beleegyezett, hogy fogadja.

Amikor Lev Davidovics újra megpillantotta a kis Jakov – korábban mindig így szólította – összetéveszthetetlenül zsidó arcát és értelmet sugárzó nagy szemeit, örömöt érzett, nosztalgiahullám tört rá. Összeölelkeztek, Blumkin többször arcon és szájon csókolta házigazdáját, aztán elsírta magát, mint azon az éjszakán, amikor a nagyhatalmú hadügyi népbiztos irodájában az életét megmentő levelet írta.

Blumkin augusztus második hetében tett három látogatása Büyük Adán szinte új életet lehelt Lev Davidovicsba, akin már-már eluralkodott a csüggedés. A múlt felidézése, az új hírek taglalása közben nevettek, sírtak, vitatkoztak (még Majakovszkij indítékairól és a szovjet költészet sajnálatos állapotáról is) és Blumkin azon túl, hogy naprakész információkkal szolgált az országon belüli ellenállás elkeserítő helyzetéről, arról győzködte, hogy küldjön vele üzenetet Moszkvába, ahova rövidesen visszatér, mert úgy véli, titkosszolgálati munkája, melynek célja a Szovjetunió külső ellenségeinek semlegesítése, nem összeegyeztethetetlen ellenzéki politikai meggyőződésével.

Lev Davidovics az ügynök előadásában meghallgatta azokat az érveket, amelyekkel Radek színre vitte a kapitulációt, ami a fiatalember szerint csakis időhúzó manőver lehet. Blumkin, rendíthetetlen hűségéről tanúságot téve védelmezte Radek barátja álláspontját, mondván, ő maga is úgy gondolja, hogy ha lehetséges, jobb a Párton belül harcolni, mint a Párton kívül. Lev Davidovics bevallotta neki, hogy már nem bízik annak a pártnak az alkalmasságában, amelynek élén Sztálin áll, és amelynek Radek a tagja. Pesszimizmusa megdöbbentette Blumkint, aki emlékeztette, hogy éppen ő, Lev Trockij, nem inoghat meg.

A fiatalember távozását követően a száműzött úgy érezte, űr maradt utána, melynek helyébe néhány hét múltán a hűtlenség kiváltotta felháborodás lépett. Lelkiállapotának e változását a Paz házaspártól kapott levél katalizálta, melyben a szokásosnál hűvösebb megszólítás után a feladók minden teketória nélkül a tárgyra tértek: „Ne legyenek túlzott illúziói nevének súlya felől” – kezdődött a sírfeliratnak is beillő szöveg, amely kíméletlenül szembesítette a forradalmárt saját lényének nyilvánvaló politikai összeomlásával. – „A kommunista sajtó öt éve rágalmazza Önt, olyannyira, hogy a széles tömegek körében alig maradt némi elmosódott emlék Önről, mint a Vörös Hadsereg főparancsnokáról és Október munkásvezéréről. Az Ön neve egyre kevesebbet jelent, az elszabadult gépezet végül felfalja Önt, ahogy a nevét már felfalta”. Harmadik olvasás után orosz inge korcával megtisztította szemüvegét, mintha az üveglencsék tehetnének róla, hogy nehezére esik felfogni e fájdalmasan hangzó, de sajnos egyre inkább igaznak tűnő szavakat. Elfordult az ablaktól, ahonnan kilátás nyílt az elgazosodott kertre és az időtlen Propontis olajosan csillogó vizére; hirtelen úgy érezte, sem kikezdhetetlen optimizmusa, sem az ügybe vetett hite nem képes kirángatni az agresszíven rátörő magány érzéséből. Rövid néhány hónap leforgása alatt miféle és mennyi atrocitás érhette Maurice és Magdeleine Pazt, ami arra késztette őket, hogy megírják e mérgezett igazságokkal teli levelet? Mitől változott meg annyira a valóság, hogy a dicső óriáshoz intézett szózatuk egycsapásra átalakult egy elfeledett embert megalázó okoskodássá? Levelükben az a legfelháborítóbb, hogy alig egy hónappal korábban, második prinkipói látogatásuk során nem merték bevallani neki kétségeiket és azzal az ígérettel vettek búcsút tőle, hogy tovább dolgoznak a francia trockisták egységéért, akik körében, mint ismételten biztosították róla, a száműzött tekintélye és eszméi töretlenek.

Lev Davidovics hetekig tologatta ide-oda az íróasztalán a levelet, nem akart úgy tenni, mintha nem venne róla tudomást, de nem is akart foglalkozni vele. A tél közeledtével beálló nyugalom arra ösztönözte, hogy a komoly munkára koncentráljon; belemerült A Forradalom története írásába. Natália Szedova időnként rászólt, hogy válaszoljon már arra a levélre, de ő valami kitalált ürüggyel mindannyiszor elhárította.

Prinkipóban a téli hőmérsékletnek semmi köze nem volt ahhoz, amitől egy évvel korábban Alma Atában szenvedtek. Lev Davidovics egy elnyűtt zakóban, dolgozószobájában szokta várni a hajnal érkezését. Kávét ivott és figyelte, ahogy a napkelte első fénysugarai átszűrődnek a tenger felett lebegő, szinte anyagiasuló ezüstös függönyön. Egyik reggel éppen nekikészült, hogy folytassa A Forradalom történetét, amikor Ljova belépett és kibillentette töprengéséből: hírek érkeztek Moszkvából. Mint mindig, az előérzet, hogy szerettei közül valamelyikkel történt valami szörnyű, megborzongatta a száműzöttet. Ljova, mintha nem tudná rászánni magát, hogy megszólaljon, leült vele szemben az íróasztal túloldalán. Lev Davidovics hallgatott, biztos volt benne, hogy valami borzalmasat fog hallani. Fia szavai minden félelmén túltettek: Blumkint főbelőtték.

Ljova beszámolt a részletekről: azért nem jött hír az ügynöktől, mert két hónapig be volt zárva a Lubjanka pincéjébe, ahol titkosrendőr kollégái vallatták. A szovjet informátor szerint letartóztatására Radek feljelentése nyomán került sor, akit maga Blumkin tájékoztatott arról, hogy találkozott Trockijjal. Radek tagadta, hogy ő jelentette volna fel, azt állította, a GPU saját forrásból értesült róla, hogy Blumkin meglátogatta Trockijt és a Szovjetunióba visszatérve levelet hozott tőle az ellenzékieknek. Senki sem tudja pontosan, hogy mikor végezték ki.

Lev Davidovicsot bűntudat kerítette hatalmába. Natália Szedovának igaza volt: nem lett volna szabad fogadnia a fiatalembert; most már nyilvánvaló, Sztálin azért utaztatta át Törökországon, mert tudta, megkísérli majd felvenni vele a kapcsolatot és így neki módja lesz, hogy példát statuáljon az ellenzékieknek. De ezúttal Sztálin túl messzire ment; azzal, hogy a politikai vitákat az ellenfelek megölésével zárja le, ugyanazt a hibát követi el, amit a jakobinusok: kitárja a Forradalom kapuját a bosszú és a testvérgyilkos erőszak előtt. Az egyik feltétel, amelyhez Lenin tabuként ragaszkodott (noha ő sem volt túl könyörületes, ha a politika úgy kívánta, mesélte Ljovának) az volt, hogy egymás vérét ne ontsák. A kis Jakov halála üzenet, fel kell, hogy rázza minden Sztálinnak engedelmeskedő kommunista lelkiismeretét. A mi harcunkban Blumkin lehet Sacco és Vanzetti, mondta Ljovának, aki meredten bámult rá. A fiatalember szemrehányást tett magának, amiért egy pillanatra megsajnálta az apját.

Ljova kiment. Lev Davidovics a tengert bámulta és arra gondolt, egész életében sajnálni fogja, hogy érzelmei elhomályosították ítélőképességét és nem jött rá, hogy Blumkin felbukkanása Törökországban nem más, mint Sztálin újabb ördögi sakkjátszmájának első lépése. E gondolat jegyében tiszta papírt vett maga elé és eleget tett régóta halogatott kötelezettségének:

M. és Mme. Paz!

Ma kaptam a hírt, mely nyilvánvalóvá teszi azon személyek hitványságát, akik, mint Önök, alig többek a szalonbolsevikoknál, akik számára a forradalom puszta kedvtelés. Önöknek, akik saját bőrükön nem szenvedték meg az elnyomást, a megkínzatást, a telet kényszermunkatáborban töltve, megvan a lehetőségük, hogy lemondjanak a harcról, ha az nem kecsegtet a várt sikerrel, és nem játszhatnak benne főszerepet. Igazi forradalmár csak azokból lesz, akik személyes ambícióikat alárendelik az eszmének. A forradalmárok lehetnek műveltek vagy tudatlanok, okosak vagy ostobák, de nem hiányozhat belőlük az akarat, az odaadás, az áldozatkészség. Mivel Önök e tulajdonságoknak híján vannak, hálás vagyok, amiért ily serényen félreálltak az útból.

L. D. Trockij

Száműzetése első évében Lev Davidovics csak vereségeket és árulásokat könyvelhetett el: az ellenzék a Szovjetunión belül gyakorlatilag széthullott, anélkül, hogy a várt deportálásokra sor került volna. Az országon kívül követői hatalommorzsákért harcoltak, eszmeileg baloldali elhajlók lettek. Mások egyszerűen cserbenhagyták, ahogy a Paz házaspár tette, vagy azért, mert nem bírták ki a sztálinisták nyomását, vagy mert hiányolták a siker perspektíváját… Ez lehetett az oka, hogy a Majakovszkij öngyilkosságának hírével járó döbbenet hetekig kísértette; bűnösnek tartotta magát, amiért több ízben polemizált a költővel, s ezáltal érveket szolgáltatott az országszerte elszaporodott mocskolódóknak.

Ennyi veszteség közepette önéletrajza izgatottan várt első példányainak megjelenése alig szolgált némi elégtétellel. Az egy éve befejezett mű újraolvasásakor már bánta, hogy túl sok oldalt szentelt az önigazolásnak, amit egyre inkább semmitmondónak érzett az elvtársai életét és méltóságát felemésztő ellenségeskedések viharában. Megalkuvónak találta a módszert, ahogy a Leninnel közös harcuk során támadt nézeteltéréseiket igyekezett interpretálni. Sőt, szemrehányást tett magának, amiért az eltelt évek jótékony, vagy éppen kártékony távlatából szemlélve sem volt mersze elismerni a túlkapásokat, amelyeket ő maga követett el a forradalom védelme és állandósítása érdekében. Bár nyilvánosan sosem fogja bevallani, Lev Davidovics már évek óta sajnálta, hogy annak idején, hatalma teljében nemegyszer engedett a csábításnak és az erő alkalmazása mellett döntött, bármi is lett légyen a cél, amit el akart érni. Például mentőötletét, a vasutas szakszervezetek militarizálását a polgárháború alatt, amikor az országszerte veszteglő mozdonyoktól függött a harc kimenetele, utólag túlkapásnak ítélte annak ellenére, hogy az intézkedés sikerén múlt a Forradalom sorsa. Már tudta, sosem bocsátja meg magának, hogy ugyanilyen kényszerítő intézkedések alkalmazását erőltette a háború utáni újjáépítés alatt, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a nemzet a szétesés szélére jutott és a kiábrándult munkásokat nem lehet másként cselekvésre bírni, csak ha erőszakot alkalmaznak velük szemben. Őt terheli a felelősség a szakszervezeti vezetők leváltásáért, a munkásszervezeteken belüli demokrácia felszámolásáért, olyan amorf alakulatokká változtatásukért, melyeket aztán a sztálinista bürokraták saját kényük-kedvük szerint felhasználhattak hegemóniájuk bebetonozására. A hatalmi apparátus részeként ő maga is hozzájárult ahhoz, hogy legyilkolják a demokráciát, aminek visszaállítását ma ellenzékből követeli.

Nem kevésbé szégyenteljesnek ítélte saját főszerepét a kronstadti haditengerészeti támaszponton kirobbant matrózlázadás eltiprásában 1921-ben, azon a szerencsétlen márciusi napon. Az alakulat, amely támogatásával biztosította az 1917. októberi bolsevik puccs sikerét, négy évvel később alapvető jogokat követelt: több szabadságot a dolgozóknak, az önkényes bánásmód enyhítését a terményeik javának beszolgáltatására kényszerített parasztokkal szemben, és főleg a szabad választások tartásának szent jogát a munkástanácsok közgyűlésein. A mondvacsinált érv, mely szerint a balti flottába újonnan besorozott matrózokat anarchisták és ellenforradalmár tisztek manipulálták, nem igazolta, nem is igazolhatta az intézkedést, melynek elrendelését hadügyi népbiztosként magára vállalta: a lázadás eltiprását, az erőszak elszabadulását, ami a túszok kivégzésében tetőzött. Ahogy Lenin, úgy az ő számára is világos volt, hogy példát statuálni politikai szükségszerűség, még akkor is, ha tisztában voltak vele, nincs semmi esély arra, hogy a tiltakozás a meghirdetett Harmadik Forradalommá szélesedjen, de tartottak attól, hogy a tűréshatáron túlra súlyosbíthatja az éhezéstől és a gazdaság megbénulásától szenvedő országban eluralkodott káoszt.