Konrád
György

Elutazás
és hazatérés

Önéletrajzi regény
– részlet –

(Első kiadás: Noran Kiadó, Budapest, 2002)

© Konrád György örökösei, 2023

Álló marhavagonban ültünk 1945 februárjában egy padon. Nem tudtam elszakadni a nyitott ajtótól, amelyen át a havas síkságról bevágott a szél. Haza akartam menni Budapestről, hogy ne legyek vendég, ezért volt ez az egyhetes út vissza, Berettyóújfaluba, ahonnan a szüleinket elvitték, és ahonnan sikerült a deportálás előtti utolsó napon eljönnünk. Ha másnapig késlekedünk, Auschwitzba kerültünk volna. Tizennégy éves nővérem esetleg túléli. Én tizenegy éves voltam, az osztálytársaimat Mengele doktor mind gázkamrába küldte.

A szüleinkről nem tudtunk semmit, elbúcsúztam attól a képtől, hogy a lépcsőházból az előszobába, majd a világoskék nappaliba belépve mindent úgy találok, ahogy volt. Még nem tudtam, csak éreztem, hogy nem lesz semmi sem. De ha behunytam a szemem, régi mozgásokat ismételtem: a lakásból lemegyek apámhoz az üzletbe, belépek a hátsó, sárgára festett vasajtón, az apám velem szemben áll a kályha mellett, a kezét dörzsölgeti, mosolyog, beszélget, kék szemével bizakodón, kópésan belenéz mindenkinek a szemébe, mintha azt kérdezné: Ugye, értjük egymást? Ebéd utáni hangulatban elnyújtózik az erkélyen a nyugágyon, rágyújt egy arany szopókás Memphis cigarettára, átfutja a lapokat, majd elbóbiskol.

✻

Amióta az eszemet tudom, az volt a titkos sejtelmem, hogy az emberek, akik körülvesznek, nagyon gyerekesek. Hogy apám és anyám milyen gyerekes, azt akkor tudtam meg, amikor kihallgattam évődéseiket a családi ágyban olyankor, amikor azt hitték, hogy mi nem halljuk őket. Pontosan olyanok voltak, mint a nővérem meg én.

Ötéves koromtól fogva tudtam, hogy meg fognak ölni, ha Hitler győz. Anyám egy délelőtt az ölébe ültetett, és amikor megkérdeztem tőle, hogy ki ez a Hitler, és miért mond olyan sok rosszat a zsidókról, azt felelte, hogy bizony ő sem tudja, miért, talán őrült, talán gonosz. Ez az ember azt mondja, hogy a zsidók tűnjenek el. De hát miért is tűnnénk el a saját házunkból, és ha mégis, akkor hova? Csak mert ez a Hitler, akit a nevelőnőm kéjes rajongással hallgat, ilyen butaságokat talál ki, hogy mi ne legyünk ott, ahol vagyunk?

Miért tetszik ez olyan nagyon Hildának? Hogy lehet az, hogy Hildának tetszik az, hogy én ne legyek, holott minden reggel kedvesen fürdet, játszik velem, egymáshoz simulunk, és néha ő is bebújik hozzám a kádba? Hogy lehet az, hogy Hilda, aki jó hozzám, rosszat akar nekem? Ez a Hilda, bár szép, de szemlátomást buta. Igen korán eldöntöttem, hogy minden, ami engem fenyeget, ostobaság, mivelhogy én nem fenyegetek senkit. Nem voltam hajlandó okosnak tartani azt, ami nekem rossz.

Legelső emlékeimtől fogva ugyanannak érzem magamat, és nem másnak, gyerekesebbnek azt a lényt, aki ötéves korában kerékpáron elmerészkedik a Berettyó-hídig, és belenéz a folyóba, amely nyáron csak nyolc-tíz méter széles, sárgán, agyagosan kanyarog a füves ártéren, és jámbornak tetteti magát, de valójában hamis, örvények vannak rajta. Tavasszal láttam a hídról, hogy a megduzzadt folyó szélesen rohan és házakat sodor magával, hogy nagy fákat csavar ki, és dögöket úsztat, hogy elmossa a belső gátat, és lehet a házak között csónakázni, mert a part menti utcák mind víz alatt vannak.

Éreztem, hogy semmi sem egészen megbízható, hogy mindenben lappang veszély. A Csonka toronyban hűvös és penészes volt a levegő, denevérek szállongtak benne, féltem a patkányoktól. Valaha törökök ostromolták, aztán elfoglalták, vad tájék, megszállások vidéke, átvonultak rajta a hadak; betyárok, martalócok, hajdúk és poroszlók nyargaltak ezen a síkon, a falu népe meg időnként elrejtőzött a mocsárban.

Gyerekkori emlékeim szerint a beszélgetés modora lassú, körülményes és nagyon szívélyes volt. Nem siettek el semmilyen közlést, és a másik féltől sem várták el a sietséget. Itt a karikás ostort a gulyások hatalmasan csattogtatták délutánonként, amikor hazaterelték a teheneket. Történetek jártak a bihari bicskásokról, és a szombat esti bálokon a lekérést olykor késszúrás követte.

✻

Hosszú, oldalt felkunkorított hajjal, kantáros nadrágban kiléptem a nappali szobába, amelyben kék volt a bútorzat, és kék volt az asztalterítő is, innen nyílott az erkély, amelyre rásütött a nap, az asztalon már ott volt a kakaó és a túrós pite. Mindenki a kedvemben járt, aznap már sokan dolgoztak értem és ezért a bevonulásért, mert addigra a fürdőszobakályha és a cserépkályha a nappali szobában már be volt fűtve, a takarítás is már régen megtörtént, a konyhából pedig szorgos előkészületek hangjai érkeztek hívogatóan.

Kifülelek: talán itt van az apró termetű Tóth úr, aki a bivalytejet és a bivalyvajat hozza, akinek a bivalyait a vonatablakból látom, ha Váradra megyünk, egy nagy tócsában fekszenek el, csak éppen a fejüket emelik ki a vízből nyáron. Tóth úr nem sokkal nagyobb, mint én vagyok, és a kicsi kezével nagyon kecsesen göngyöli ki a szegélyes zsebkendőjét, amelyben a pénzt tartja, és amelybe a havi előleget beleteszi, fog ezért hozni tejet, túrót, tejfelt, és minden annyira fehér lesz, amilyen feketék a bivalyok.

Szerettem volna igen erős lenni. Reménykedően tapogattam a kocsisunk karizmát, vastagon púposodott, pontosan ilyen barnára sült, duzzadó karizmokat kívántam magamnak én is. András hozta a vizet a Gyurka lóval a szürkére mázolt tartálykocsiban az artézi kútról, ahol az asszonyok két kannával várakoztak sorban. Emlékszem Andrásra és Gyulára, a kocsisokra, Vilmára, Irmára, Juliskára és Reginára a konyhából, és Annie-re, Hildára, Líviára a gyerekszobában, a közelemben levő nevelőnői ágyban.

A cserépkályhában még ropog a tűz, nem kell elzárni az ajtaját, csak majd ha már rogyadoz a parázs, paskolom az oldalát, asztalhoz ülök, a széken magasító párna. Kilenc óra, apám nyolckor már lesietett a boltba, amelynek belső ajtaja előtt várták a segédek és az inasok. A reggelit apám nélkül kell elfogyasztanom, Éva nővérem és a nevelőnőm társaságában, anyánk is odaül majd, ha dolga engedi, leteszi a kulcscsomóját a kék abroszra, a különböző ajtók és fiókok zárása-nyitása is időbe telik.

Ez talán a harmadik születésnapom. Szombat volt, elkápráztattak a ház mögötti zsidó templom sárga faláról bevetülő erős fények. A kertben már rügyezett a dió- és a meggyfa. A nappali szobában csend volt körülöttem, de sustorgások hallatszottak az ebédlőszobából. Szép, hogy mindenki pusmog az ebédlőben, de még ne nyíljon az ajtó, hogy még ne kelljen olyan nyilvánvalóan örülni. Ha az ajándékokat megkapom, illenék játszani a játékokkal, de meddig üljek azon a hintalovon?

Az az újság, hogy a zsidó templom tetőperemén a frigytábla mellett álló bástyaoszlopon a gólyák már elhelyezkedtek. A tél nem boncolta szét a fészküket, az egyik bástya a családi otthon, a másik a férj dolgozószobája, ott szokott estefelé, miután vadászzsákmányokkal ellátta a családot, felhúzott fél lábbal magányosan elmélkedni, a csőrét is önmagára szegezve.

Egyik csoport szag a fásláda és az égő tölgyfa szaga, innen közeledhetünk a szüleim hálószobájához, ahol anyám szekrényének a szaga uralkodik az elmaradhatatlan levendulával, moly ellen. Egy másik izgalmas szagkoncert a konyhába hív, de most még ne kelljen enni, talán majd csak egy túrós pitét a tejeskávé mellé, most még a hagyma és a véres hús szaga ne közelítsen, most még nem szeretnék kövön fekvő tyúkot látni, amelynek nyakából egy zománcozott fehér tányérba bugyog a vér, ezt a cselédek hagyják megalvadni, pirított hagymával megsütik és betízóraizzák.

✻

A reggeli kitűnő, csináljunk dús programot, lemegyünk apám vaskereskedésébe, egy tízszer húsz méteres térbe, és alatta egy ugyanekkora raktárnak használt pincébe, ahol minden van, ami vasból van, és amire Csonka-Bihar vármegye népének szüksége lehet. Csonka? Az első világháború után Magyarországtól elcsatolták Erdélyt, s vele Nagyváradot, a megyeszékhelyt is (a családom zömével, magyarul beszélő zsidó polgárokkal együtt), a maradék Bihar megyének pedig Berettyóújfalu lett a székhelye. Ide jött vásárolni mindenki a távolabbi falvakból is a csütörtöki hetivásárra.

Azon a napon korán reggel megindult a forgalom, szóltak a lovak nyakára kötött csengők, télen a szekereket szántalpra tették. A zárt ablakon át is benyomult a gyerekszobába a lovak patadobaja, nyihogása, a szekerek zörgése és a marhabőgés. Apám vasáruboltja tele volt, a vevők nemcsak kérték az árut, de alkudoztak is, hangosan kedélyeskedtek, és ugyanígy tréfálkoztak a segédek, akik a legtöbb vevőt ismerték. Mari néném és János bátyám erre is meg tudott felelni. Apám segédei, inasai mind őnála kezdték, mind az ő nevelése volt tizenhárom éves koruk óta. Az olajos padlót még nyitás előtt felseperték és nyolcasokkal fellocsolták. A személyzeten kék köpeny volt, a könyvelőn fekete lüszterkabát, apámon sötétszürke öltöny. Vas és faforgács szaga jött elibém, aztán a kocsikenőcsé a szekértengelyekről, meg a vadászfegyvereket begöngyölő zsíros papíroké. Behunyt szemmel is, csak szimatolva meg tudtam volna különböztetni a szeget a dróttól. A boltban emberszag, csizmaszag, és az itt elfogyasztott tízóraié: kenyér-, szalonna-, hagymakatonák csusszantak a bicskapengéről a bajusz alá.

Üveges Lajos egyszerre három vevővel foglalkozik, ide is, oda is vet egy kedvességet, biztatást, tőlem is van ideje megkérdezni, hogyan ityeg a fityeg. Nagy biztonsággal mondja, hogy mi kell még a szekérvasaláshoz; nincsen olyan iparos Berettyóújfaluban, akinek mesterségéhez Üveges Lajos ne értene. „Figyeld csak meg, hogy csinálják”, adja nekem élettanácsként. Figyelem, hogy sodor fél kézzel cigarettát, hogy ácsol nekem bíbikát, hogy szerel biciklit, csináljam magam is így. Figyeljem, hogy beszél az öreg parasztokkal úgy, hogy azok megkapják a tiszteletet és a tréfát. Lajosnak kellemes bajuszpedrőszaga van, ugyanolyan, mint a nagyapámé, az öreg a magáéból adott neki. Vannak eszményi bajuszpedrőillatok, ez az volt. Lajosnak vasat olvasztani, villanyt szerelni, méhkaptárból a mézet kiszedni szórakozás volt, élvezte a munkát.

1950-ben, miután apám boltját államosították, Üveges Lajost nevezték ki az akkor már az emeleti lakást és a szomszédos zsidó templomot is mint raktárat magában foglaló és már huszonkét embert foglalkoztató vasáruház igazgatójának. A többi segéd közül ő volt erre a szerepre a legalkalmasabb, de annyira mégsem, mint az apám.

✻

Dobpergés hallatszott, ünnepélyesen kiáltozta a kisbíró, hogy ez meg az közzététetik. Katonazenekar vonult fel, élén az általában kövér tamburmajorral, aki szertartásosan lengette csíkos, hosszú botját. Leghátul egy alacsony növésű cigány fiú bufogtatta a dobot. A katonadalok szövege egyre kellemetlenebb lett: „Zsidó, zsidó, hej te büdös zsidó!” Így kezdődött az egyik. Apám ilyenkor becsukta az üzletajtót, és nem reagált a hallottakra.

Az utcán ló- és marhatrágyaillat uralkodott, habár söprögették a főutcát, de a lovas és ökrös szekerek nyomában mindig marad valami a macskaköveken, amelyeken reggel és este a csorda is végigvonult, okosan szétoszolva a mellékutcákban, mert akár az ember, a tehén vagy a liba is hazatalál.

Máig érzem a strand szagát, az artézi kútból csurgadozva igen lassan telt meg a medence. Vasárnap este leeresztették, majd takarítás után elkezdték csendesen megtölteni a kis medencét, amely csak szerda estére telt meg. A több száz méter mélyről jövő, kicsit vas- és kénillatú artézi víz rozsdabarnára festette a medence falát. Ezt a vizet ittuk, zománcos kannával érkezett, üvegkancsóban jött be az asztalra. A mosdóvizet ló vontatta tartálykocsin hozták a kútról, leeresztették a pincébe, onnan felpumpálták a padlásra, innen pedig a csapon át került a fürdőkádba. Sok embernek kellett dolgoznia azért, hogy egy polgári háztartás működni tudjon.

Máig hallom a cselédlányok énekét, beszédét. Volt egy öreg szakácsnőnk, Regina, nagyon szelíd teremtés, de ha felbosszantották, így káromkodott: „Csendes eső essen rá!”

A zsinagógában is énekeltek. „Az Örökkévaló egyetlenegy.” A templomban savanyú szag volt, az imaköpenyeké, a folytonos morajban és pusmogásban el-eltünedezett az előimádkozó hangja. Azután jött a futkosás és a birkózás a templomudvaron egy kecskével, akinek megragadtam a szarvát és próbáltam hátranyomni. Egy darabig hagyta, aztán ellökött, én meg fenékre estem.

✻

Családom: vidéki, főleg Bihar megyei, részben Nagyváradon, részben Berettyóújfalun, Debrecenben, Miskolcon, Brassón és Kolozsváron élő, magyar anyanyelvű zsidók; már majdnem mind halott. Öt unokatestvéremet Auschwitzban és Mauthausenben megölték. Apámnak három, anyámnak két nővére jutott erre a sorsra, egyik anyai nagybátyámat a nyilasok az utcán agyonlőtték.

Apám generációja érettségizett, az én nemzedékem egyetemet végzett. Textilmérnök, biológus, vegyész, közgazdász, matematikus és író lett belőlünk. A második generáció tagjai kereskedők, gyárosok, orvos, bankár, patikus, látszerész, tisztességesen beilleszkedő polgárok voltak a deportálás előtt.

A harmadik nemzedék tagjai értelmiségiek, kritikus szelleműek, apja ellen sztrájkot szervező baloldali mérnök, partizáncsoportot szervező kicsapott medikus, lázadó humán értelmiségiek.

Anyám családja volt a módosabbik, nem annyira a nagyapám, mint inkább a nagyanyám gyakorlatias erélye és üzletasszonyi tehetsége révén. Anyai nagyapám inkább könyvolvasó ember volt, és talán nem is nagyon érdekelték a vállalkozások. Volt egy igen rátermett veje, s általa a családnak mindenféle üzeme: bútorgyár, bitumen- és mészgyár, erdőkitermelő telepek. Vallásos ember volt, de nem szigorúan ortodox értelemben. Sokat olvasott a judaizmusról. Mind a neológ, mind az ortodox hitközségnek Nagyváradon elnökségi tagja volt. Szerette megadni a módját a szertartásoknak, volt benne hajlandóság a szép életre. Nem volt túlságosan dolgos. Elég volt neki a munkából reggel kilenctől délig. Utána már családi ebéd következzen, délután kávéház, este olvasás az ő külön lakásában, mert addigra már a gyerekeiből és a családi zsivajból is elég volt.

Áprilisban, széderestén átjött Nagyváradról Berettyóújfaluba, és nálunk ő olvasta föl az én kérdéseimre (mert a legkisebbnek kell kérdezni) a válaszokat a Hagadából. Adott nekem egy mozaikdíszes, cédrusfa borítású könyvet, amelyet a kivonulás ünnepén kell felolvasni. Van a Hagadában néhány rajzos ábrázolat is, többek között négy figura: a Harcos, a Kereskedő, a Tudós és az Együgyű, aki kérdezni sem tud. Nekem nagyon tetszett ez az Együgyű, aki kérdezni sem tud, de nagyapám azt mondta, hogy ez egyáltalán nem illik rám, mert én szüntelenül kérdésekkel nyaggattam.

Az esti szertartás alatt Illés prófétának félretesznek egy pohár bort a két ablak közé. Reggelre nincs ott. Engem ez a rejtély, hogy Illés próféta bennünket meglátogat, erősen foglalkoztatott. Egyszer az ebédlőszobából, amely a gyerekszobával szomszédos volt, kis neszezéseket hallottam. Kisurrantam az ágyból, és az ajtórésen át kikandikáltam. A nagyapámat láttam földig érő, fehér hálóingben, amint az ablakból kiveszi a pohár bort, és megissza. Tíz évvel a nagymama halála után, nyolcvanéves korában újranősült.

Karácsonyfánk is volt, alatta ajándékokkal, és Stille Nacht, heilige Nacht, amit a nővérem zongorázott. A szüleim nem említették a Jézuskát, de a nevelőnőm szerint jött, és ő hozta az ajándékokat, sőt ő díszítette fel a fát is. Őrá is mint valami repülő lényre gondoltam. Eltérően Illés prófétától, aki tüzes szekéren robog az égen, Jézust inkább madár alakban képzeltem el, de mindkettőjük jövetelében bizonytalan voltam.

✻

Az első zsidó, aki megtelepedett Berettyóújfaluban a 18. század végén, ükapám, Gottfried Salamon kocsmát nyitott, és örökül hagyta azt a fiára, Gottfried Sámuelre, aki már ötvenholdas gazda volt, erős, tekintélyes ember, a kocsmában rendet tartott, durva beszédet, hangoskodást nem tűrt, de betyárokat is fogadott. A fénykép éles pillantású, valószínűleg kék szemet mutat, széles karimájú fekete kalapot és nyakig gombolt fehér inget, erélyes, csontos, napbarnított arcú, szívós férfit, kettéágazó szakállal. Hetvennyolc éves korában özvegyemberként ő is újranősült. Derékig érő fehérmárvány sírkövén a berettyóújfalui zsidó temetőben csak héber betűk vannak.

Apai nagyanyám, Gottfried Karolina, az elbeszélések szerint, kedvesen jóhumorú, gömbölyded néni volt. Három lánya született, és utána egy fiú, József, az apám. A nagymama elkényeztette az egyetlen fiút, és ha a folyón túl, a szentmártoni kocsmában meglátogatta az apját, akkor Józsikát matrózruhába és lakkcipőbe öltöztetve fiákeren vitte, amivel kiváltotta apja csúfondáros megjegyzéseit. Ennyiben maradtak, Karolina következő alkalommal is ugyanígy bérkocsin hozta Józsikát a nagyapjához. Keményfejű asszony volt, uralkodott a háza népén, az asztalnál legalábbis, ahol a segédek és az inasok is a mesterrel együtt ebédeztek.

A mester, nagyapám, Kohn Ignác bádogos volt, és embereivel ő gyártotta a környéknek horganyzott vaslemezből a vedret, kannát, mosófazekat, megbízható kisipari portékát. Nagyapám nem örült, amikor a gyári áru elözönlötte a piacot, kénytelen volt átállni a kereskedelemre. 1878-ban alapított vasüzlete a századfordulón már a legnagyobb volt a környéken.

Nagyanyám restelkedett, amikor negyvenhárom éves korában megint teherbe esett. Megszületett a legkisebb, apám kedvenc lánytestvére, a leginkább dédelgetett, a szép Mariska. Hogy Karolina és Ignác élemedett fővel is szerelmeskedik, ezt akkoriban, úgy látszik, titkolni lett volna illendő.

Még áll mindkettejük embermagasságú, feketegránit sírköve, a berettyóújfalui elhagyatott, gyommal benőtt zsidó temetőben, ahova évtizedek óta nem temetkezett senki. Az egész zsidó közösség, mintegy ezer ember, eltűnt a faluból, amely azóta kisváros lett. Ignác kevéssel túlélte a feleségét, Karolinát, és ezt a megállapítást vésette magyarul a sírkövére: „Boldogságom, büszkeségem voltál”. A második világháború végén a temető körül is heves harcok zajlottak, de ezeket a gránitoszlopokat a golyók meg sem karcolták, és ha le nem döntik őket, ott fognak még állni sokáig.

✻

A budapesti, Síp utcai hitközségben, amikor apám adatait bediktáltam, hogy a sírhelyét kijelöljék, a hatalmas anyakönyvet kezelő idős úr a homlokára csapott: „Emlékszem rá, jó név, bonitása volt.” Járt valaha nálunk mint kereskedelmi utazó. Apám inkább a gyáraktól vásárolt, és enyhe fenntartással nézte ezeket a jövő-menő embereket táskájukban a mintadarabokkal. Volt némi humorisztikus emberismerete, ami elég kellemessé tette a társaságát.

Amúgy jámbor ember volt, nem gondolt arra, hogy az adósai becsapják, és általában nem is csapták be. Adott hitelt a szegényebb vevőknek, akik nem tudtak fizetni, de biztos volt abban, hogy előbb vagy utóbb megadják, amivel tartoznak. Nem igazán megbízható árut nem vett és nem adott el. Körülötte minden nagyon tartós volt, a fazék, a bicikli és az adott szó érvénye.

Apám több újságot olvasott, és már a háború kezdetén hallgatta az angol rádió magyar adásait. A BBC négy kopogását is bensőségesen ismertem, mert apám mögött kuporogtam, miközben ő a légköri zavarokból próbálta kihallani a híreket. A háború közepétől kezdve apám Moszkvát is hallgatta. Be kellett csukni az ajtót, ablakot, tilos volt tennünk, amit tettünk, nagy koncentrációval csavargatni a keresőgombot a rövidhullám negyvenkilences, negyvenegyes, harmincegyes és huszonötös hullámsávján.

Felötlik egy régi fénykép a családi albumból, amely a háború végén odaveszett, és amelyen nagyapám, nagynénéim és apám egy fehér zománcozott mosdótál fölé hajolnak oldalt billentve a fejüket, ami elég furcsa lenne, ha nem lógna ki egy drót a lavórból, és nem tudnám, hogy a húszas években egy fülhallgatót ülnek körül, így mindannyian hallhatták az első rádióadást, ha kissé kényelmetlen tartásban is, de megérte.

Ebbe a jelenetbe még nem tudtam bekapcsolódni, de a háború idején már minden délben háromnegyed kettőkor ott gubbaszkodtam apám mögött a heverőn, és recsegések közepette hallgattuk a híreket, az igaziakat. A hang eltűnt, visszajött, a hallgatónak hegyeznie kellett a fülét, apám kihagyóbb hallását kilencévesen kiegészítettem. Az „Itt London” kezdetű beszéd annyira a szívemhez nőtt, hogy mikor apámat a Gestapo 1944 májusában azzal a váddal tartóztatta le, hogy a BBC számára híreket adott le titkos rádióadóján a padláson, bár ebből egy szó sem volt igaz, mégis büszke voltam, hogy apámat ilyen nemes vád sújtja, mert nem bántam volna, ha ez igaz lett volna… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4284 7

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence