A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata (Molyn Leszczcsel)

A magyar macska átka

Amikor Nietzsche sírt

A Schopenhauer-terápia

A Spinoza-probléma

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Halálról és életről (Marilyn Yalommal)

Minden mulandó

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel)

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel)

Terápiás hazugságok

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom: Becoming Myself. A Psychiatrist’s Memoir

Basic Books, New York, 2017

Fordította és a jegyzeteket írta
Orosz Ildikó

Copyright © 2017 by Irvin D. Yalom

First published by Basic Books

Translation rights are arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved

Hungarian translation © 2018 Orosz Ildikó

Magyar kiadás © 2019–2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Korolovszky Anna

Harmadik kiadás

ISBN 978 963 633 084 2

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Polgár Anita

A szöveget gondozta Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A fotókat retusálta Köböl Vera

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Szüleim, Ruth és Benjamin Yalom, valamint nővérem,
Jean Rose emlékének

Első fejezet Az empátia születése

Hajnali három. Felriadok egy rossz álomból, a párnámba zokogok. Halkan, hogy ne zavarjam fel Marilynt, kibújok az ágyból, és a fürdőszobába megyek. Könnyeimet törölgetve igyekszem követni saját tanácsaimat, amelyeket ötven éve ilyen helyzetben a pácienseimnek adok: hunyja be a szemét, pergesse végig újra gondolatban az álmot, jegyezze le, amit lát!

Tízéves lehetek, talán tizenegy. A házunktól nem messze hosszú lejtőn biciklizem lefelé. Megpillantok egy kislányt, Alice-t, a tornácukon üldögél. Valamivel idősebb nálam; annak ellenére vonzó, hogy az arcát vörös pöttyök borítják. Ahogy elgurulok előtte, odakiáltok neki: – Helló, Himlős!

Aztán hirtelen felbukkan egy férfi, hatalmas termetű, erőteljes testalkatú, a biciklim előtt áll, fogja a kormányt, nem enged továbbmenni. Valahonnan tudom, hogy Alice apja.

Így szól: – Hé, kölyök, akárhogy is hívnak! Gondolkozz egy kicsit, ha egyáltalán képes vagy rá, és válaszolj! Idézd csak fel magadban, mit mondtál a lányomnak, és képzeld el, hogyan eshetett neki!

Túlságosan félek, nem bírok válaszolni.

– Gyerünk, ne kéresd magad! Hiszen te a Bloomingdale-ék fia vagy, fogadok, hogy eszes zsidó gyerek (apám vegyesboltjának Bloomingdale volt a neve, sok vásárló hitte, hogy így hívnak bennünket)! Rajta, képzeld csak el szépen, hogyan esik Alice-nek, amikor ilyeneket mondasz neki!

Remegek. Egy hang sem jön ki a torkomon a félelemtől.

– Na, jól van, nyugodjál meg. Majd én megmondom. Csak annyit árulj el, hogy szerinted a szavaidtól Alice jól vagy rosszul érzi magát?

Csak motyogásra futja: – Nemtom…

– Fogalmad sincs, mi? Hadd segítsek. Tegyük fel, hogy valahányszor meglátlak, megjegyzést teszek egy rossz tulajdonságodra – szigorúan vizslat. – Úgy látom, van egy kis takony az orrodban. Mit szólnál, ha Fikásnak szólítanálak? A bal füled meg nagyobb, mint a jobb. Mi lenne, ha ezentúl Zsírfülűnek hívnálak? Vagy hogy tetszik a Bibsi? Hogy tetszik, mi?

Álmomban rájövök: nem most karikázok el először a ház előtt, nap mint nap ezt csinálom, elbiciklizem előttük, és mindig odakiáltom Alice-nek, hogy „Helló, Himlős!”, így próbálok vele párbeszédbe elegyedni, barátkozni. És minden alkalommal, amikor így szólítom, fájdalmat okozok neki. Rettenettel tölt el, hogy hányszor megbántottam már, ebbe eddig egyáltalán nem gondoltam bele.

Miután az apja elenged, Alice lesétál a tornác lépcsőjén, és halkan megkérdezi: – Feljössz hozzánk játszani?

Az apjára pillant, aki bólint.

– Annyira szörnyen érzem magam – felelem. – Annyira szégyellem, hogy nem tudok, nem tudok, nem…

Kamaszkorom óta szokásom esténként, elalvás előtt olvasni. Az elmúlt két hétben Az erőszak alkonya: hogyan szelídült meg az emberiség? című könyvet lapozgattam Steven Pinkertől. Az álmom előtti estén arról olvastam, hogy miképpen nőtt meg az empátia szerepe a felvilágosodás korában, hogy milyen fontos szerepet játszhatott az erőszak és kegyetlenség visszaszorulásában a regény, különösen a brit levélregény műfaja (például a Clarissa és a Pamela) pusztán azzal, hogy segít átélnünk egy másik ember nézőpontját. Éjfél körül kapcsoltam le a lámpát, aztán pár órával később felriadtam az imént felidézett rémálomból, amelyben Alice szerepelt.

Miután megnyugszom, visszafekszem az ágyba, de még sokáig ébren hánykolódom. Azon tűnődöm, milyen különös, hogy ez az ősrégi tályog, bűntudatom több mint hetven éve gondosan lezárt rekesze hirtelen így kifakad. Valóban, most már éber állapotban is pontosan emlékszem, hogy tizenkét évesen rendszeresen ott bicikliztem Alice-ék háza előtt, és odakiáltottam neki, „Helló, Himlős!” – valamiféle kegyetlen és fájdalmasan érzéketlen kísérlet gyanánt, hogy odafigyeljen rám. Az apja azonban a valóságban soha nem szembesített tettemmel. Mégis, ahogy most, nyolcvanöt évesen, az ágyamban fekve felidézem a rémálmot, képes vagyok átélni, hogyan eshetett Alice-nek mindez, mennyire megbánthattam vele. Bocsáss meg, Alice!

Második fejezet Mentor kerestetik

Mai utolsó páciensem Michael, egy hatvanöt éves pszichiáter. Húsz évvel ezelőtt körülbelül két évig járt hozzám terápiába, azóta nem hallottam felőle. Egészen pár nappal ezelőttig, amikor e-mailben megkeresett. „Szeretnék önnel ismét találkozni, mert az alábbi újságcikk nagyon sok változást hozott az életembe, jót is, rosszat is.” A link a The New York Times egyik cikkére mutatott, amely arról számolt be, hogy Michael nemrég rangos nemzetközi tudományos kitüntetést kapott. Ahogy helyet foglal a rendelőmben, én szólalok meg először:

– Michael, megkaptam az üzenetét, amelyben a segítségemet kéri. Sajnálom, hogy nehéz időszakon megy keresztül, ugyanakkor örülök, hogy újra látom. A kitüntetése nagyszerű hír! Sokszor eszembe jutott az évek során, hogy vajon mi lehet magával.

– Köszönöm, hogy ezt mondja. – Michael körbepillant a rendelőmben. Körülbelül száznyolcvan centiméter magas, szívós, energikus férfi. Csaknem teljesen kopasz, csillogó barna tekintete magabiztosságot és eltökéltséget áraszt. – Felújíttatta a rendelőjét? Ezek a székek korábban ott voltak, ugye?

– Bizony, úgy negyedszázadonként kicsit rendbe hozatom a helyet.

Kuncog.

– Szóval, elolvasta a cikket?

Bólintok.

– Akkor talán el tudja képzelni, mi történt velem azóta. Először természetesen büszke voltam magamra, de ez csak rövid ideig tartott. Utána ismét elöntött a szorongás és bizonytalanság hulláma. Megint a régi ügy. Azt gondolom, hogy ott legbelül, a mélyben, nagyon is felszínes vagyok.

– Vágjunk a közepébe.

Az ülés további részét régi események felelevenítésével töltjük. Szó esik Michael tanulatlan ír bevándorló szüleiről, a New York-i szegénynegyedbeli gyerekkoráról, alacsony színvonalú általános iskolai képzéséről, a meghatározó mentorok vagy támogató személyek hiányáról. Hosszan beszél arról, mennyire irigyelte azokat, akiket egy idősebb ember kézen fogott és vezetett, míg ő éjjel-nappal tanult, a legjobb jegyeket kellett megszereznie, hogy egyáltalán észrevegyék. Egyedül kellett felépítenie önmagát.

– Hát igen. Önmagunk felépítése jogos büszkeséggel tölthet el, ugyanakkor azt az érzést is keltheti, hogy hiányoznak a megfelelő alapok – állapítom meg. – Számos tehetséges, bevándorló családból származó embert ismerek, akik úgy érzik magukat, mint a mocsár tetején nyíló tavirózsa. Ami ugyebár gyönyörű virág, de nem kapaszkodnak mélyen a gyökerei.

Michael megállapítja, hogy ezt a hasonlatot már évekkel ezelőtt is megfogalmaztam, és örül, hogy újra emlékeztetem rá. Megbeszéljük, hogy néhány ülés erejéig találkozni fogunk, Michael pedig kijelenti, máris jobban érzi magát.

Mindig jól tudtunk együtt dolgozni. Az első alkalomtól kezdve megtaláltuk a hangot, néha megjegyezte, hogy érzése szerint én vagyok az egyetlen, aki igazán megérti. A terápia első évében sokat beszélgettünk zavaros identitásáról. Vajon tényleg éltanuló volt, aki mindenkit lekörözött? Vagy éppenséggel gyenge diák, aki a szabadidejét a biliárdasztal mellett, trécseléssel töltötte?

Egyszer, amikor erről elmélkedtünk, elmeséltem neki a saját érettségim történetét a Washingtoni Roosevelt Gimnáziumban. Egyfelől értesítettek, hogy végzősként én is megkapom majd az iskola legkiválóbb diákjainak járó kitüntetést. Másrészt az utolsó évben egy kis fogadóirodát működtettem az iskolában, ahol baseballmeccsekre lehetett fogadni. Tíz az egyhez fogadtam bárkivel, hogy bármely napon, bármely három játékos összes egymás közötti ütéseinek száma nem éri el a hatot. A szerencse nekem kedvezett. Híresen jól tippeltem, így mindig volt pénzem, hogy a randikra gardéniacsokrot vigyek a barátnőmnek, Marilyn Koenicknek. Ám az érettségi előtt néhány nappal elveszítettem a füzetemet, amelyben a fogadásokat vezettem. Hová tűnhetett? Kétségbeesetten kerestem mindenütt, egészen a bizonyítványosztás pillanatáig próbáltam előkeríteni. Amikor az ünnepségen a nevemet hallva elindultam a pulpitus felé, rettegtem: nem tudtam, hogy a Roosevelt Gimnázium 1949-es végzőseinek kitüntetését kapom-e meg, vagy kirúgnak az iskolából tiltott szerencsejáték miatt.

Amikor elmeséltem ezt a történetet Michaelnek, jót nevetett, és csak úgy magának megállapította:

– Micsoda kedvemre való agyturkász!

Miután elkészítem az ülésről szóló jegyzeteimet, kényelmes ruhát és sportcipőt húzok, felpattanok a biciklimre, és kihajtok a garázsból. Nyolcvannégy évesen a teniszt és a futást már nem művelem, de csaknem naponta teszek egy kört a drótszamáron a környéken. Egy sétálókkal és frizbisekkel teli parknál kezdek, ahol a gyerekek ultramodern eszközökön másznak, aztán áthajtok a Matadero Creek felett átívelő fahídon, majd felkapaszkodom egy kis emelkedőn, amely évről évre meredekebbnek tűnik. A tetőn megpihenek, majd elkezdek lassan lefelé gurulni a lejtőn. Imádom, ahogy ereszkedés közben a meleg szél az arcomba fúj – ezekben a pillanatokban érteni vélem buddhista barátaim szavait, akik az elme kiürítéséről beszélnek, meg arról, hogy meg kell tanulnunk átélni és élvezni a puszta létezés örömét. Ám a nyugalom általában csak pillanatnyi – agyam hátsó rekeszében már ott motoszkál egy elképzelt jelenet, amely alig várja, hogy felszínre törjön. Hosszú életem során rengetegszer, talán több százszor is levetítettem már képzeletben ezt a jelenetet. Bár több hete elkerült, Michael panasza a támogató mentorok hiányáról ismét előhívta bennem.

Egy férfit látok. Kreppszövet öltönyt, fehér inget, nyakkendőt és szalmakalapot visel. A kezében aktatáska. Belép apám lerobbant vegyesboltjába. Én nem vagyok ott, az egészet kívülről látom, mintha a mennyezeten lebegnék. Nem ismerem a látogatót, de tudom, hogy befolyásos ember. Talán az általános iskolám igazgatója. Forró, párás júniusi nap van Washingtonban, ezért a férfi előveszi a zsebkendőjét, és megtörli a homlokát. Majd az apámhoz fordul.

– Valami fontosat kell önnel megbeszélnem. A fiáról, Irvinről van szó.

Apám meglepetten és idegesen néz, új neki a helyzet. A szüleim soha nem asszimilálódtak, kizárólag a hozzájuk hasonló orosz zsidó bevándorlókkal tudtak fesztelenül viselkedni.

A boltban több vevő várja, hogy kiszolgálják, de apám érzi, hogy ezt az embert nem lehet megvárakoztatni. Feltelefonál anyámnak – az üzlet fölött, egy kis lakásban lakunk –, és úgy, hogy az idegen ne értse, jiddisül megkéri, hogy siessen le az üzletbe. Pár perccel később megérkezik anyám, hogy kiszolgálja a sorban álló vevőket, apám pedig az üzlet hátsó részében található kis raktárhelyiségbe vezeti az idegent. Üres üvegekkel teli sörösrekeszekre ülnek le, úgy beszélgetnek. Hála az égnek egyetlen patkány vagy csótány sem mutatkozik. Apám szemlátomást kényelmetlenül érzi magát. Jobban örült volna, ha anyám intézi a dolgot, de nem lett volna illő ilyen módon nyilvánosan is elismerni, hogy valójában nem ő, hanem anyám viseli a nadrágot, anyám dönt minden fontos családi ügyben.

Az öltönyös férfi figyelemre méltó dolgokat mond apámnak:

– Iskolánk tanárai úgy látják, hogy az ön fia, Irvin különleges tehetség, kiváló, hasznos tagja lehet társadalmunknak. Ez azonban kizárólag akkor történhet meg, ha megfelelő oktatásban részesül.

Apám megdermed, szép, átható tekintetét az idegenre függeszti, aki így folytatja:

– Szóval a washingtoni állami iskola tökéletesen kielégítő egy átlagos diák számára, de korántsem megfelelő egy olyan tehetségnek, mint az ön fia.

Kinyitja az aktatáskáját, és átad egy listát apámnak a városban található magániskolákról. Majd így folytatja:

– Azt javaslom, hogy a továbbiakban ezen iskolák valamelyikébe járassák a fiukat. – Elővesz a tárcájából egy névjegykártyát, odanyújtja apámnak. – Keressen meg ezen az elérhetőségen, és én mindent megteszek, hogy a fiát ösztöndíjhoz segítsem.

Látva apám zavarodottságát, elmagyarázza, mire gondol:

– Segítek, hogy fedezni tudják a tandíjat, mert ezek az iskolák, az államival szemben, nem ingyenesek. A fiuk érdekében kérem, hogy az iskolaváltás legyen a legfontosabb dolguk!

Ennyi! A szemem előtt pergő film ezen a ponton megszakad. Képzeletem megmakacsolja magát, nem hajlandó továbbgördíteni a jelenetet. Soha nem látom apám reakcióját, az ezt követő beszélgetését anyámmal. Ez a visszatérő fantáziám jól kifejezi a megmentésemre irányuló régi vágyat. Gyerekként elégedetlen voltam az életemmel, ki nem állhattam a szomszédainkat, az iskolámat, a játszótársaimat – azt kívántam, bárcsak kimentene valaki ebből a közegből. Ebben a fantáziában életemben először ismeri el különleges képességeimet a külvilág egy prominens személyisége – egy olyan világ küldötte, amely túlmutat gyerekkorom kulturális gettóján.

Ha most visszatekintek, ez a megmentési és kiemelési fantázia minden írásomban megjelenik. A Spinoza-probléma című regényem harmadik fejezetében Spinoza a tanára, Franciscus van den Enden otthona felé tartva néhány hónappal korábbi megismerkedésük történetén mereng. Van den Enden, a jezsuita latintanár, aki ókortudományi magánakadémiát vezet, véletlenül betéved Spinoza boltjába bort és mazsolát vásárolni, s lenyűgözi Spinoza gondolkodásának mélysége és sokoldalúsága. Meghívja a fiatalembert, hogy tanuljon nála az akadémián, ismerje meg a nem zsidó filozófiát és irodalmat is. A regény természetesen fikció, bár igyekeztem ragaszkodni a valóban megtörtént eseményekhez. Kivéve ebben a jelenetben. Baruch Spinoza soha nem dolgozott eladóként a családja üzletében, nem is létezett ilyen bolt, hiszen a család export-importban utazott, kiskereskedelmi üzletük nem volt. Én voltam az, aki valamikor a családi vegyesboltban dolgozott.

Az elismerés és megmentés iránti vágy sokféle formában jelenvaló bennem. Nemrég megnéztem egy színházi előadást, David Ives Vénusz nercben című darabját. A nyitójelenetben a színpad hátsó részén megfáradt rendezőt látunk egy hosszú nap végén, amikor is egy főszerepre keresvén a legalkalmasabb személyt, már rengeteg színésznőt meghallgatott. A rendező kimerült és igencsak elégedetlen. Már éppen menni készül, amikor egyórás késéssel beesik egy zilált jelölt. A férfi azt mondja, mára végeztek, de a nő könyörög, hízelkedik, hogy meghallgassák. A férfi visszautasítja, hiszen a nő közönséges, képzetlen és földhözragadt, tehát alkalmatlan a szerepre. A nő azonban nem tágít, kitartóan fűzi, ezért végül a rendező, csak hogy megszabaduljon tőle, beadja a derekát, és lehetőséget ad egy rövid meghallgatásra. Együtt kezdik el olvasni a szöveget. A nő olvasás közben egészen átalakul, megváltozik a kiejtése, érettebbé válik a hangja, a modora, angyali átlényegülésen megy keresztül. A férfi megdöbben, el van ragadtatva. Pontosan ezt kereste, ez a nő minden várakozását felülmúlta! Lehetséges, hogy ugyanaz a piszkos, vulgáris némber ül vele szemben, akivel fél órával előbb találkozott? Tovább olvassák a szöveget. Meg sem állnak, amíg zseniálisan elő nem adják a teljes darabot.

Imádtam a színmű minden pillanatát, de a legmélyebben az első néhány perc érintett meg, amikor a rendező rádöbben a nő valódi értékére: régi vágyamat, hogy elismerjenek, ebben az előadásban a színpadon is viszontláttam. Az arcomon könnyek csorogtak, a végén elsőként álltam fel, hogy megtapsoljam a színészek nagyszerű alakítását.

Harmadik fejezet Azt akarom, hogy elmenjen

Egyik páciensem, Rose, az utóbbi időben leginkább a kamasz lányával – egyedüli gyermekével – való kapcsolatáról beszél. Már szinte teljesen lemondott erről a kapcsolatról, a lányát kizárólag az alkohol és a szex érdekelte, züllött tinédzserekkel állt össze.

Rose a múltban feltárta saját kudarcát anyaként és feleségként: hűtlenségét, illetve azt, hogy néhány évvel korábban elhagyta a családját egy másik férfi miatt, majd pár évvel később, amikor a viszony véget ért, visszatért. Rose erősen dohányzott, előrehaladott tüdőtágulatban szenvedett, ennek ellenére keményen vezekelt korábbi tetteiért, és ismét a lányának szentelte magát. De semmi nem működött. Családterápiát javasoltam, ám a lány nem egyezett bele, mostanra pedig Rose feladta a küzdelmet. Minden köhögési roham és a tüdőgyógyászánál tett látogatás arra emlékeztette, hogy a napjai meg vannak számlálva. Már nem akart semmi egyebet, csak megkönnyebbülni:

– Azt akarom, hogy menjen el – hajtogatta.

Számolta a napokat a lánya érettségijéig, amikor elköltözik otthonról: mindegy, hogy tanul-e, dolgozik-e vagy bármi mást csinál, csak menjen már. Nem érdekelte, milyen utat választ a lánya, újra és újra azt suttogta magának és nekem:

– Azt akarom, hogy végre elmenjen.

Munkám során minden tőlem telhetőt megteszek, hogy a családokat újra egyesítsem. Hogy beforrasszuk a szülők és gyerekek vagy testvérek egymásnak okozott sebeit. A Rose-zal való munkám folyamán azonban én is elfáradtam, már nem reménykedtem a családi béke helyreállításában. Az utóbbi néhány ülés alatt igyekeztem előrevetíteni, milyen jövő vár rá, ha megszakítja a kapcsolatot a lányával. Vajon nem lesz-e lelkiismeret-furdalása, nem lesz-e magányos? Mindez azonban teljesen hiábavalónak bizonyult, és az időnk egyre fogyott. Tudtam, hogy Rose már nem élhet sokáig. Miután a lányát beajánlottam egy kiváló terapeutához, már csak Rose-hoz jártam ki, és teljesen az ő pártjára álltam. Sokszor mondogatta:

– Még három hónap az érettségiig. Akkor végre elköltözik. Azt akarom, hogy elmenjen. Azt akarom, hogy elmenjen.

Reméltem, hogy teljesül a vágya.

Amikor aznap biciklire szálltam, magamban halkan ismételgettem Rose szavait – „Azt akarom, hogy elmenjen. Azt akarom, hogy elmenjen” –, és hamarosan már a saját anyám járt az eszemben, az ő szemével érzékeltem a világot, életemben talán először. Elképzeltem, ahogy ő is ilyesmiket gondol és mond velem kapcsolatban. Nem rémlett, hogy anyám bánta volna, amikor bostoni egyetemi tanulmányaim miatt végre elköltözöm otthonról. Felidéztem az elválás pillanatát: anyám a ház első lépcsőjén áll, búcsút int, én pedig elhajtok alaposan megpakolt Chevrolet-mmal. Elképzeltem, hogy amint eltűnök a szemhatárról, anyám visszamegy a házba. Becsukja a bejárati ajtót, hosszan, mélyen fellélegzik. Aztán két-három perccel később kihúzza magát, szélesen elmosolyodik, és felkéri apámat egy vad Hava nagila örömtáncra.

Anyámnak tényleg jó oka volt a megkönnyebbülésre, amikor huszonkét évesen örökre elhagytam a családi fészket. Amíg otthon laktam, csak a gond volt velem. Soha nem volt egyetlen jó szava hozzám, és ezt én hasonlóképpen viszonoztam. Ahogy most biciklimmel lefelé gurulok a lejtőn, a gondolataim visszatalálnak egy régi-régi estéhez. Tizennégy éves voltam, apám pedig negyvenhat, amikor egy éjszaka súlyos mellkasi fájdalmakra ébredt. Akkoriban az orvosok házhoz jöttek, úgyhogy anyám gyorsan hívta dr. Manchestert. Az éjszaka csendjében feszülten vártuk az érkezését mi hárman, apám, anyám és én. (A nővérem, Jean, aki hét évvel idősebb nálam, ekkor már egyetemen tanult, elköltözött otthonról.)

Valahányszor anyám nagyon aggódott valami miatt, mindig visszalépett egyfajta primitív ösztönhöz: ha valami rossz történik, kell valaki, akit hibáztatni lehet a sorscsapásért. Többnyire én voltam az a valaki. Azon az éjszakán, miközben apám vonaglott fájdalmában, anyám többször is rám kiáltott:

– Te, te ölted meg!

Tudtomra adta, hogy az én szófogadatlanságom, tiszteletlenségem és családot feldúló lényem – mindezek együttesen – a felelősek apám állapotáért.

Évtizedekkel később, amikor analízisbe jártam Olive Smithhez, az ultraortodox pszichoanalitikus nőhöz, ez a történet valami egészen szokatlan, röpke gyöngédséget váltott ki belőle. Olive rosszallóan csettintett a nyelvével, aztán odahajolt hozzám, és így szólt:

– Rettenetes. Milyen borzalmas lehetett ez magának!

Olive rigorózus kiképző analitikus volt egy rigorózus intézményben, és a terapeuta egyetlen hatékony eszközének az értelmezést tartotta. Mélyenszántó, sűrű szövésű, gondosan megfogalmazott magyarázatai közül ma már egyetlenegyre sem emlékszem. Arra viszont, hogy azon a bizonyos napon meleg hangon szólt hozzám, és felém hajolt, még ma, hatvan évvel később is jó érzéssel gondolok vissza.

– Te ölted meg, te ölted meg! – ma is a fülemben cseng anyám éles hangja. Összegörnyedtem, megbénított a félelem és a düh. Vissza akartam kiáltani: „De hiszen nem halt meg! Hallgass már, te szerencsétlen!” Anyám egyfolytában apám homlokát törölgette, az arcát csókolgatta, míg én összekuporodva ültem a földön, a sarokban. Végül úgy hajnali háromkor meghallottam dr. Manchester hatalmas Buickjának hangját az utcán, az őszi avarban. Lerohantam a földszintre, hármasával szedve a fokokat, hogy ajtót nyissak. Nagyon szerettem dr. Manchestert, kerek, mosolygó arcának látványa azonnal eloszlatta rémületemet. A fejemre tette a kezét, összeborzolta a hajamat, megnyugtatta anyámat, apámnak injekciót adott (talán morfiumot). Sztetoszkópjával meghallgatta a mellkasát, engedte, hogy én is belefüleljek, aztán felém fordulva így szólt:

– Hallod? Szép szabályosan ver a szíve, mint az óra. Ne aggódj. Rendbe fog jönni.

Azon az éjszakán tanúja voltam, hogy apám közel kerül a halálhoz, és minden addiginál keményebben sújtott anyám vulkánként feltörő haragja. Ezután döntöttem úgy, önvédelemből, hogy többé nem veszek tudomást anyámról. Muszáj volt kiszabadulnom a családból. A következő három évben alig szóltam hozzá – úgy éltünk egy fedél alatt, mint két idegen. Talán ennél is fontosabb, hogy beégett az emlékezetembe az a hatalmas megkönnyebbülés, amit akkor éreztem, amikor dr. Manchester átlépte a házunk küszöbét. Soha senkitől nem kaptam még ilyen ajándékot. Akkor döntöttem el, hogy olyan leszek, mint ő. Orvosnak készültem, én is vigaszt akartam nyújtani másoknak, mint ő nekem.

Apám lassan felépült, és bár az eset után szinte minden nagyobb megerőltetésnél megfájdult a mellkasa – már attól is, ha egy háztömbnyit kellett gyalogolnia –, még huszonhárom évig élt. Nagylelkű, jószívű ember volt, az egyetlen hibájának – akkori eszemmel – azt tartottam, hogy gyáva volt szembeszállni anyámmal. Anyámhoz fűződő kapcsolatom egész életemben nyílt fekélyként tátongott, paradox módon mégis ő az, aki még most is szinte mindennap eszembe jut. Látom magam előtt az arcát: sohasem békés, sohasem mosolyog, sohasem boldog. Intelligens asszony volt, s bár keményen végigdolgozta az életét, soha nem láttam teljesen elégedettnek. Nagyon ritkán hagyták el a száját kellemes vagy pozitív szavak. Most azonban, amikor biciklizés közben eszembe jut, másképp gondolok rá: lassan rájövök, mennyire kevés öröme telhetett bennem, amíg együtt éltünk. Hálás vagyok, hogy legalább idősebb koromban kedvesebb fia voltam.

Édesanyámmal és nővéremmel 1934 körül

Tartalom

Első fejezet
Az empátia születése

Második fejezet
Mentor kerestetik

Harmadik fejezet
Azt akarom, hogy elmenjen

Negyedik fejezet
Közeledem az elejéhez

Ötödik fejezet
Könyvtár A-tól Z-ig

Hatodik fejezet
Vallásháború

Hetedik fejezet
Játékszenvedély

Nyolcadik fejezet
A harag rövid története

Kilencedik fejezet
A vörös asztal

Tizedik fejezet
Találkozás Marilynnel

Tizenegyedik fejezet
Egyetemi évek

Tizenkettedik fejezet
Feleségül veszem Marilynt

Tizenharmadik fejezet
Első páciensem

Tizennegyedik fejezet
Szakmai gyakorlat: a titokzatos dr. Blackwood

Tizenötödik fejezet
A Johns Hopkins-os évek

Tizenhatodik fejezet
Kivezényelnek a paradicsomba

Tizenhetedik fejezet
Partot érek

Tizennyolcadik fejezet
Egy év Londonban

Tizenkilencedik fejezet
Az encounter csoportok viharos élete

Huszadik fejezet
Bécsi tartózkodás

Huszonegyedik fejezet
Minden nappal közelebb

Huszonkettedik fejezet
Oxford és Sfica úr bűvös érméi

Huszonharmadik fejezet
Egzisztenciális pszichoterápia

Huszonnegyedik fejezet
Szembenézés a halállal Rollo May oldalán

Huszonötödik fejezet
Halál, szabadság, elszigeteltség és értelem

Huszonhatodik fejezet
Kórházi csoportterápia és Párizs

Huszonhetedik fejezet
Út Indiába

Huszonnyolcadik fejezet
Japán, Kína, Bali és a Szerelemhóhér

Huszonkilencedik fejezet
Amikor Nietzsche sírt

Harmincadik fejezet
Terápiás hazugságok

Harmincegyedik fejezet
A magyar macska átka

Harminckettedik fejezet
Göröggé válásomról

Harmincharmadik fejezet
A terápia ajándéka

Harmincnegyedik fejezet
Két év Schopenhauerrel

Harmincötödik fejezet
Szemben a nappal

Harminchatodik fejezet
Utolsó munkák

Harminchetedik fejezet
Hi7etlN! SMS-terápia

Harmincnyolcadik fejezet
Életem csoportokban

Harminckilencedik fejezet
Az idealizálásról

Negyvenedik fejezet
Újonc az öregedésben

Köszönet

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Spectral – SIL Open Font License