részlet

Budapest, 2021

Copyright © Dezső András, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítófotó © Shutterstock

ISBN 978 963 568 178 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Előszó

Tizenhárom vagy tizennégy éves lehettem. 1990 környékén történt. Apám mint egykori határőr gyakran összejárt a határőrség vezetőivel. Ebédek, vacsorák, rendezvények. Távol állt tőlem ez a „katonai” vonal, nem is érdekelt különösebben, de egyik alkalommal, egy vacsoránál, amikor a felnőttek sztorizgattak, felkaptam a fejem. A határőrök egy belügyes fickóról meséltek, aki a régi időkben – amikor még állt a vasfüggöny – motorral átszökött Ausztriába, és átállt az ellenséghez. Az árulásáért súlyos árat fizetett, nem sokkal később meghalt.

Megmérgezték.

Nagyon megérintett a sztori, pedig csak fél füllel hallgattam, és eszembe sem jutott a részletek után érdeklődni, vagy beleszólni a felnőttek beszélgetésébe. Évekkel később, amikor már felnőttként, bőven apám halála után újra eszembe jutott ez a történet, utánanéztem, és egyetlen ehhez hasonló esetet találtam. Egy volt ávós tiszt, Lapusnyik Béla 1962. május 9-én motorral szökött át Ausztriába, majd Bécsben védőőrizetbe került. Úgy tervezték, hogy a magyar titkosszolgálat ausztriai tevékenységéről is információkkal bíró szökött titkosszolgát átadják az amerikaiaknak, így az Egyesült Államokban lel új otthonra. Ám Lapusnyik június 3-án torokfájásra kezdett panaszkodni, így hát beszállították a közkórházba. Ekkor már nem tudott beszélni, ezért egy papírra írta le a kérést: mossák ki a gyomrát. Mielőtt ezt megtehették volna, Lapusnyik meghalt. A boncolás nem mutatta ki a mérgezést, de azt sem sikerült kideríteni, hogy ha nem mérgezés, mégis mi okozhatta a magyar férfi halálát. Titkosszolgálati körökben ugyanakkor nem kérdés, hogy Lapusnyikkal mint árulóval valószínűleg egy, az osztrák rendőrség soraiba beférkőzött cseh titkosszolga végzett, mégpedig a szovjet titkosszolgálat, a KGB utasítására. Gyilkosát sosem vonták felelősségre.

Emlékszem, tizenévesként is azért izgatott a történet, mert elképzelhetetlennek tartottam, hogy valakit csak úgy eltegyen láb alól egy állam – különösebb következmények nélkül. Ez volt az első olyan titkosszolgálati sztori, ami megfogott, és ami miatt érdekelni kezdett ez a jellegénél fogva titkos, zárt világ. Aztán ahogy felnőttem és újságíró lettem, sorra jöttek az izgalmasabbnál izgalmasabb históriák abból a világból, amelyről a nyilvánosság, beleértve magamat is, keveset tud.

Ez a harmadik könyvem. Az első, a Maffiózók mackónadrágban a magyarországi szervezett bűnözés történetéről szól, a második, a Magyar kóla a hazai kokainkereskedelemről. Bár a Fedősztoriban csak elvétve találkozunk bűnözőkkel, a könyvben bemutatott szereplők sokszor ugyanúgy törvényeket sértenek, legfeljebb mindezt az állam védőszárnyai alatt teszik. Mégsem sérthetetlenek ők, mert ahogy a könyvben felvonuló sztorikból kiderül, ezekben a játszmákban leginkább csak apró fogaskerekek az emberek, a nagyobb, sokszor nemesebbnek feltüntetett cél vagy éppen az államérdek előrébb való.

A Fedősztoriban egy olyan világot mutatok be, amiről olvashattunk már hiteles és kevésbé hiteles regényeket, memoárokat, tudományos alaposságú írásokat is, láthattunk jó és rossz filmeket. Én valami mást szerettem volna. Nem a magyar titkosszolgálatok történetét akartam megírni, nem is tudományos igénnyel feldolgozni a működésüket – bár kétségkívül előfordulnak a könyvben olyan történetek, amelyek a témával foglalkozó szakértők számára is újdonsággal szolgálhatnak, és természetesen bemutatok olyan eseteket is, amelyeket eddig nem ismert a nyilvánosság. A célom mégsem a szenzációhajhászás, hanem az, hogy közelebb hozzak az olvasókhoz egy, az alvilághoz hasonlóan misztikus, titokzatos világot. A könyvben szereplő történetek megírását – a sajtóból korábban már ismert eseteket leszámítva – interjúk, háttérbeszélgetések és kutatások előzték meg. Talán érthető, hogy a téma jellegénél fogva interjúalanyaim szinte kivétel nélkül név nélkül voltak csak hajlandók leülni velem beszélgetni. Akadtak köztük olyanok is, akikről a szélesebb ismeretségi körükben nem is mindenki tudja, hogy a titkosszolgálatok valamelyikénél dolgoztak korábban. A régebbi, akár több évtizedes sztorik esetében persze nem támaszkodhattam pusztán a személyes elbeszélésekre, hiszen az érintettek sokszor nem egészen úgy emlékeznek vissza egy-egy mozzanatra, ahogy az valójában megtörtént. Ezért jó, ha kézzelfogható dokumentumok is bizonyítják egy-egy állítás valóságtartalmát. Fontos előrebocsátanom, hogy a könyv csak a magyar titkosszolgálatok világával foglalkozik, nemzetközi kitekintéssel, kapcsolódási pontokkal azokon a helyeken, ahol az segíti a kémvilág adott területének jobb megértését. Két olyan, a hetvenes években játszódó magyar kémsztori szerepel a könyvben, amelyeket az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában végzett kutatásaim alapján sikerült részletesen rekonstruálnom. Talán éppen ez a két történet bizonyítja a legjobban, hogy az a világ, amelyben kémek és elhárítók örökös macska-egér harcot vívnak egymással, közel sem annyira fekete-fehér, mint elsőre gondolnánk, és még azt is nehéz eldönteni, kik a jók és a kik rosszak ezekben a küzdelmekben. Hiszen leginkább emberek taktikáznak mindkét oldalon, akik bármikor ledönthető bábuk egy képzeletbeli sakktáblán.

Bár a titkosszolgálati történetek értelmezhetetlenek az éppen aktuális politikai kontextus, illetve a nemzetközi diplomácia ismerete nélkül, igyekeztem nem „beleragadni” a politikába, és éppen csak annyira ismertetni azt, amennyire egy adott történet vagy eseménysor szempontjából nélkülözhetetlen. Ez a világ ugyanis csak részben szól a politikáról és a nemzetközi játszmákról. Ennél sokkal érdekesebb megismerni a hírszerzés és elhárítás közegét időtlen idők óta jellemző módszereket, technikákat és gondolkodásmódot. De a legtanulságosabb átélni azokat az emberi drámákat, amelyek szinte valamennyi történetben felbukkannak. Hiszen egy olyan szakmában, amelynek a manipuláció, a hazugság, a félrevezetés szerves része, a bukás éppúgy kódolva van, mint a siker, vagy akár egy-egy váratlan, csavaros fordulat, amelyre az érintettek egyik oldalon sem számítanak.

És ki tudja, hogy mindaz, amivel a végén szembesülnek, a valóság-e. Vagy csak a látszatvilág egy darabja, ami eltakarja a valóságot.

Egy fedősztori.

Bevezetés A magyar titkosszolgálatokról röviden

Ebben a könyvben jórészt olyan történetekről írok, amelyekben a magyar nemzetbiztonsági szolgálatok vagy azok elődszervei érintettek.

Magyarországon jelenleg öt nemzetbiztonsági szolgálat működik, ezeket gyűjtőnéven titkosszolgálatoknak1 nevezik. Nem azért, mert a létezésükről nem tud a nyilvánosság, hanem mert titkos módszerekkel, eszközökkel dolgoznak. Ellentétben a rendőrökkel a nemzetbiztonsági szolgálatok tisztjei nem vehetnek őrizetbe senkit, klasszikus bűnügyi nyomozást sem folytathatnak, az ő ügyeik csak nagyon ritkán kerülnek a nyilvánosság elé (ha mégis, akkor az általában valami komoly politikai vagy diplomáciai bajt jelez), nem ír róluk a sajtó, nem beszél róluk a közvélemény. Vagyis e szervezetek titkossága nem valamiféle törvényen kívüli, szürke zónában zajló kétes ügyködésből származik – noha e könyvben ilyesfélére is hozok példát –; ellenkezőleg: a titkosszolgálat keretében állami hivatalok működnek a maguk törvények szabta keretei között. Néha merevebb, néha rugalmasabb keretek között…

De lássuk, milyen intézményekről is van szó!

Az egyik nemzetbiztonsági szolgálat az Alkotmányvédelmi Hivatal, röviden AH. Feladata, hogy felderítse és elhárítsa a Magyarországra leselkedő veszélyeket: ezek lehetnek például idegen államok hírszerzői Magyarországon, akik titkos tevékenységükkel veszélyeztethetik az állam biztonságát vagy érdekeit, esetleg szélsőséges ideológiákat valló emberek, akik meg akarják dönteni az alkotmányos rendet. Emellett az AH végzi azokat a nemzetbiztonsági átvilágításokat is, amelyeken többek közt a fontos állami pozíciót betöltő személyeknek kell átesniük, illetve olyan intézmények munkatársainak, amelyekben az állam számára érzékeny adatokhoz lehet hozzáférni. Az Alkotmányvédelmi Hivatal elsődleges feladata a megelőzés. Elvileg tehát a hivatal azért működik, hogy ne történjen baj. Az AH elhárítótisztjei informátorokat, ügynököket mozgatnak a céljuk elérése érdekében. Hiszen ahhoz, hogy az AH naprakész legyen, „szemekre és fülekre”, azaz olyan informátorokra van szüksége, akik az adott területen otthonosan mozognak. Az Alkotmányvédelmi Hivatalt 2010 előtt Nemzetbiztonsági Hivatalnak (NBH) nevezték.

Az Információs Hivatal (IH) olyan, akár az AH, csak „pepitában”. Míg az Alkotmányvédelmi Hivatal egyik kiemelt feladata az idegen kémek tevékenységének elhárítása, addig az IH a magyar kémeket foglalkoztatja. Merthogy minden országnak szüksége van saját kémekre. Az IH tehát kémkedéssel, hírszerzéssel foglalkozik, éppen ezért elsősorban külföldön végzi titkos tevékenységét. Az IH küldi külföldre a magyar hírszerzőket. A hírszerzők dolga, hogy olyan ügynököket, informátorokat szervezzenek be, akik adatokat, információkat szereznek nekik. A köznyelvben használt „kém” szó tehát meglehetősen általános fogalom, és nem túl szakszerű – a titkosszolgák nem is szeretik, ha „lekémezik” őket. Ebben a hierarchiában ugyanis mindenkinek megvan a maga jól körülhatárolt feladata.

Nagyon leegyszerűsítve: az AH-nak azért van szüksége az informátorok hálózatára, hogy az országra leselkedő veszélyeket kellő időben detektálja, az IH-nak pedig azért, hogy a kormány döntéseihez szükséges információkat megszerezze. Míg az AH az állam információit védi, addig az IH más államok titkait próbálja kifürkészni.

Szintén a titkosszolgálatok közé sorolják a Nemzetbiztonsági Szakszolgálatot, amit röviden NBSZ-nek neveznek. Az NBSZ-nek nincsen hálózata, nem szervez be ügynököket. Egyetlen feladata, hogy segítse a többi titkosszolgálatot és más állami szerveket, legyen az a rendőrség vagy akár az adóhatóság. Ha bármely állami szerv titokban információkat kíván gyűjteni, az NBSZ-t hívja segítségül – úgy is mondhatnánk, ők amolyan „technikai szolgáltatók”. Ha például egy titkosszolgálat le akarja hallgatni valakinek a telefonját, internetes kommunikációját, vagy titokban be akar hatolni valakinek a lakásába, hogy „bepoloskáztassa”, netán figyeltetni akar valakit, akkor a feladatot az NBSZ munkatársaira bízza. Az IH vagy az AH munkatársai közvetlenül nem hallgatják le a telefonokat, nem figyelik az internetes kommunikációt, nem poloskáznak be lakást, ezt az NBSZ végzi el számukra. Az így megszerzett adatokat az NBSZ továbbítja a megrendelő szervnek.

A Nemzetbiztonsági Szakszolgálat persze nem csak technikai segítséget nyújt az állami szerveknek. Alá tartozik a Nemzeti Biztonsági Felügyelet, amely az államtitkokat kezelő elektronikus rendszereket és a rejtjelezésekkel kapcsolatos tevékenységet engedélyezi, felügyeli. Ez a szervezet felel azért is, hogy a „titkos”, a „szigorúan titkos” és a „bizalmas” minősítésű dokumentumokat kezelő elektronikus rendszereket és helyiségeket megfelelően védjék. A Nemzeti Kibervédelmi Intézet a kibertérből érkező támadásokkal, incidensekkel foglalkozik. Az NBSZ Koordinációs és Műveleti Igazgatósága gondoskodik arról, hogy a titkosszolgák szükség esetén fedőokmányokat kapjanak. Az Információs Feldolgozó Igazgatóság a telefonok, az internet és akár lakások titkos lehallgatása során keletkezett információkat dolgozza fel.

A polgári nemzetbiztonsági szolgálatok mellett működik katonai titkosszolgálat is Magyarországon. 2010 előtt két szervezet látta el ezt a területet: az egyik a katonai hírszerzéssel foglalkozó Katonai Felderítő Hivatal, a másik, a katonai elhárítással foglalkozó Katonai Biztonsági Hivatal. 2010 után a két szervezetet összevonták, így alakult meg a Katonai Nemzetbiztonsági Szolgálat, a KNBSZ. Ezt a szervezetet úgy kell elképzelni, mintha a hírszerzéssel foglalkozó IH-t és az elhárítással foglalkozó AH-t összegyúrták volna, a KNBSZ ugyanis katonai hírszerzéssel és katonai elhárítással egyaránt foglalkozik.

Ezek tehát a klasszikus értelemben vett magyarországi titkosszolgálatok. Munkájukat segíti a Terrorelhárítási Információs és Bűnügyi Elemző Központ, a TIBEK is, ami terrorizmussal és szervezett bűnözéssel kapcsolatban gyűjt információkat, de mint neve is mutatja, elsősorban elemzéseket végez a begyűjtött adatok alapján. Nem keverendő össze a TEK-kel, ami a törvény szerint nem nemzetbiztonsági szolgálat.

A rendszerváltás előtt még nem létezett Információs Hivatal, Alkotmányvédelmi Hivatal, ahogy Nemzetbiztonsági Szakszolgálat sem. Akkor a titkosszolgálatokat sem nemzetbiztonsági szolgálatoknak hívták, hanem állambiztonsági szolgálatoknak. Az 1990-es évet megelőző korszakban egészen más politikai viszonyok között működtek ezek a szolgálatok, és más volt a céljuk is – annak fényében, hogy egészen más volt az „ellenség”. Sokkal nagyobb hangsúlyt kapott az úgynevezett belső reakció – vagyis a rendszerrel szembenállók – megfigyelése, hatástalanítása vagy beszervezése, ami rengeteg egyszerű, civil állampolgárt állított célkeresztbe. 1990 előtt az állambiztonsági szolgálatok a Belügyminisztérium III-as Főcsoportfőnöksége alá tartoztak, ezen belül a kémelhárítás, a hírszerzés, a belsőreakció-elhárítás mind-mind külön főosztályokat alkottak. De ez már a történelem része…

I. HIDEG IDŐK

„A kanapéjukon ültek egymás mellett, Halmi óvatosan félrehúzta a doboz elején lévő két szélső, téglalap alakú díszítést, ekkor a doboz alja kinyílt, és egy rejtekhely vált láthatóvá. Zsóka csodálkozva nézte, férje pedig elmagyarázta neki, hogy ezen a rejtekhelyen fogja hazacsempészni és tárolni a kémeszközeit. Azokat az eszközöket, amelyekkel tartani tudja majd a kapcsolatot a CIA-val.”

Nincs bocsánat

Másodpercek alatt történt minden.

A két megtermett férfi a semmiből bukkant elő. Hátulról közelítették meg Gábort. A hóna alá nyúltak, felkapták, majd szinte ugyanazzal a mozdulattal egy éppen abban a pillanatban a járda mellett fékező BMW hátsó ülésére lökték. Olyan lendülettel vágták be a kocsiba, hogy a feje a másik ajtónak ütődött. A gorillák utánavetették magukat, és mázsás testükkel úgy ráültek, hogy a magas, vékony testalkatú férfi mozdulni sem bírt. A kocsi padlógázzal elhajtott.

Ez a nem mindennapi jelenet Budapesten, a Nyugati tér közelében, egy trolibusz megállójában játszódott le 1981. március 28-án. Annyira gyorsan történt minden, hogy a megállóban várakozó emberek valószínűleg fel sem fogták, mi a csuda történt a szemük előtt. Filmforgatás? Emberrablás? Civil ruhás rendőri akció? Bármire gondoltak is, egyikük sem számíthatott arra, hogy valaha választ kap, hiszen az akkor huszonhét éves Rimner Gábor elfogása és a soron következő nyomozás a legnagyobb titokban zajlott.

Olyannyira, hogy amikor az állambiztonsági levéltárban a Rimner-ügy aktáit, köztük a „Janus” fedőnevű titkosszolgálati akciót kutattam, az egyik dossziéba még most, bő negyven évvel az esemény után sem nézhettem bele.

Hiába is kérvényeztem, nem oldották fel a titkosítás alól.2

***

Kartúm (Szudán), 1971 nyara

– Elvihetlek? – könyökölt ki lazán a kocsi ablakán Carol, amikor óarany színű autójával lelassított Gábor mellett Kartúm egyik poros utcájában. A Szaharához tartozó Szudán, amelyet a Föld egyik leghosszabb folyója, a Nílus is átszel, nem épp a gyakori esőzésekről híres. Az ország középső részén fekvő rendkívül száraz Kartúmban januárban is huszonhárom Celsius-fok a középhőmérséklet, de a forró júliusban ez harmincnégy fokra is felszökik. Gábor örült Carol ajánlatának, nem szívesen caplatott az afrikai hőségben. Nem mintha szokványosnak számított volna 1971-ben, hogy egy tizenhét éves magyar fiú ebben a forró városban gyalogol.

Csakhogy Rimner Gábor nem a szokványos magyar tinédzserek életét élte. Mindössze tizenegy éves volt, amikor szüleivel Budapestről a szudáni fővárosba költöztek. Gábor apja a Budapesti Műszaki Egyetemen tanított, majd sikerrel megpályázta az UNESCO építészeti programját, így került ki 1965-ben a család a távoli Afrikába. Az egykori brit gyarmat akkoriban már független államnak számított.

Míg a szovjet érdekszféra alá tartozó Magyarországon a kommunista pártelit uralkodott, és igyekezett az embereket elzárni minden elől, ami „nyugati”, addig Szudánban kinyílt a világ Gábor előtt: tanulmányait már nemzetközi környezetben folytathatta, egy olyan iskolában, ahova a Kartúmban dolgozó külföldiek, köztük a diplomaták gyerekei jártak. Az évek során angolul és arabul is megtanult, és elmerülhetett az üdítően kozmopolita közegben.

A kartúmi moziban a legújabb amerikai filmeket vetítették, és mint külföldit, a fiút beengedték a város legmenőbb klubjaiba is, amelyek amolyan közösségi helyként üzemeltek. A hetvenes években több ilyen helyszín működött Kartúmban. Gábor szülei a nyugatnémet klubot kedvelték, de a fiú egyik osztálytársa révén a legjobban felszerelt amerikai klubba is bejáratos lett, élvezhette annak minden előnyét: az uszodát, a drinkbárt és az ott folyó karateedzéseket, amelyet egy Gary nevű amerikai tengerészgyalogos tartott. A magyar srác azért is kedvelte a házuktól ötpercnyi sétára lévő amerikai klubot, mert azt nem olyan savanyú pofák látogatták, mint a németet, hanem közvetlen, laza emberek.

Carollal is ebben az amerikai klubban ismerkedett meg 1971 nyarán. Látásból már ismerték egymást, de sosem beszéltek. Ám egyszer, amikor Gábor úszni érkezett a klubba, beszédbe elegyedtek. Az akkor harmincéves Carol Ann Rochl az amerikai nagykövetség kulturális attaséjaként mutatkozott be a fiúnak. Noha a klubba jártak csinos amerikai lányok, az alacsony, zsák formájú, húsos arcú, kissé zsíros és seszínű hajú, férfias járású Carol nem tartozott éppen közéjük. Rövid szempillájú barna szemével mégis úgy tudott nézni, mintha meg akarna bűvölni egy kígyót. Gábor kedvelte a nő barátságos, közvetlen stílusát. Carol egyszer megemlítette a srácnak, hogy ha van kedve, tanulhatna az Egyesült Államokban is, de Gábor nem vette komolyan az ajánlatot. Amiben persze szerepet játszott az is, hogy azt gondolta, szülei, akikkel tinédzserként amúgy sem volt felhőtlen a viszonya, úgysem támogatnák ezt.

Aznap, amikor autóval felvette és bevitte a városközpontba Gábort, Carol már tudta, hogy a fiú édesapjának hamarosan lejár a kiküldetése, és a családjával együtt vissza kell térnie Budapestre.

– Gyere be a követségre velem! – invitálta a nő, amikor a városközpontban leállította az autóját. Gábornak tetszett az ötlet. A külképviselet épületében egy nagyobb társaság tartózkodott éppen, de Carol egyből az irodájába vitte a fiút.

– Whiskyt? – kérdezte, alighogy beléptek az ajtón. Meg sem várva a választ már töltött is két pohárral. Koccintottak. Gábornak, aki még nagykorú sem volt, imponált ez a bánásmód. Carol ezúttal nem hozta szóba az amerikai továbbtanulást, ehelyett egy másik lehetőséget villantott fel a srác előtt, ami egyszerre tűnt ijesztőnek és izgalmasnak. Arról kezdett beszélni, hogy Gábor mennyivel jobban tenné, ha nem az Egyesült Államokba menne, hanem visszatérne Budapestre.

– Mi lenne, ha visszamennél Magyarországra, és onnan dolgoznál nekünk? – vetette fel a nő, miközben felállt a székéből, kezével az irodában elhelyezett amerikai címer mögött matatott valamit, aztán egy látványos, kissé teátrális mozdulattal kihúzta a telefon zsinórját. – Nem szeretném, ha a szudáni biztonsági szervek lehallgatnák, amiről most beszélni fogunk – kommentálta sokat sejtető mosollyal a mozdulatot.

Gábor érezte, hogy valami olyasmibe keveredik éppen, ami minden, csak nem átlagos. A felnőttség küszöbén állt, és most megsuhintotta a szele, hogy a moziban látott hősök nyomdokába lépve ő maga is valami nagyszabásút vigyen véghez. Amiről még a szüleinek sem kell beszámolnia.

Akkor még nem mondott igent, és Carol sem részletezte, milyen munkáról lenne szó. Azt viszont egyértelművé tette, hogy ő nemcsak egy egyszerű diplomata, hanem hírszerző is. Gábornak ekkor még nem sok fogalma volt arról, mit csinálnak a hírszerzők, de tudta: bármi is az, mindenképpen valami kalandos, izgalmas, titkos dolog, és egy kamasz srác aligha álmodhatott volna csábítóbb fordulatról az életében.

– Minden, amiről most szó esett, maradjon köztünk, senkinek ne beszélj róla! Rendben? – figyelmeztette Carol a fiút. Gábor bólintott, miközben Carol mosolyogva egy újabb pohár whiskyt nyomott a kezébe, és megint úgy nézett, ahogy olyan sokszor, amióta megismerkedtek.

Mintha kígyót akarna bűvölni a tekintetével.

Két héttel később Carol és Gábor az amerikai klubban találkoztak újra. A nő hamar a lényegre tért. Megkérdezte a fiút, gondolkozott-e az ajánlatán, érdekli-e a munka. Gábor valójában már sokkal hamarabb eldöntötte, hogy belevág a kalandba. Egy ilyet kihagyni őrültség lenne. Igennel felelt.

– Rendben, viszont akkor itt már nem láthatnak minket együtt – oktatta ki Carol. Ez volt az első lecke, amit Gábor megtanult. Azt, hogy ez egy titkos kapcsolat, amiről nem tudhat senki más rajtuk kívül.

Jóllehet egészen más pozícióból, de Carol és Gábor is csak apró alkatrészei voltak a hidegháborúnak, ami a hetvenes években javában dúlt két szuperhatalom, az Egyesült Államok és a Szovjetunió, azaz a nyugati kapitalista és a keleti kommunista tömb között. Vér nélkül zajló háború volt ez, ezért is nevezték hidegnek. Magyarország a szovjet birodalom egyik csatlós kelet-európai államaként a keleti, kommunista tömbhöz tartozott, s mint ilyen, sem független nem volt, sem szuverén – a magyar politikai és katonai vezetés számára is a szovjetek szabták meg, ki az ellenség. A szovjetek, ezáltal a magyar vezetés a nyugati államokban, de főleg az Egyesült Államokban a gonosz imperialistákat látta – feltéve, ha valóban hitt a propagandában. Az imperialistákon a kommunisták olyan agresszív hódítókat értettek, akik az egész világot uralni akarják a kapitalista nagytőke, azaz a pénz segítségével. A nyugati demokráciák ellenben, élükön az Egyesült Államokkal, a kommunista Szovjetuniót tartották agresszívnak és veszélyesnek a demokráciákra nézve, mondván: az olyan kommunista diktatúrákban, mint amilyen a Szovjetunió vagy Magyarország, az emberek nem élhetnek, nem vállalkozhatnak szabadon, a kommunista elitnek pedig csak egyetlen célja van: hatalmon maradni. Ehhez pedig az úgynevezett népi demokrácia meglétét hazudják, miközben a szabad választásokat is ellehetetlenítik.

A hidegháborúban jók és rosszak harcára osztotta fel a világot a két szuperhatalom, de természetesen mindkettő saját magát tekintette a jónak. A két világrend közvetlenül nem csapott össze egymással, nem tört ki a harmadik világháború – a harcot a háttérben vívták egymással a nyugati és a keleti blokk titkosszolgálatai.

Noha Carol nem mondta ki nyíltan, de Gábor sejtette, hogy a nő a Központi Hírszerző Ügynökségnek, ismertebb nevén a CIA-nak dolgozik. Már amikor igent mondott az együttműködésre, a fiú rákérdezett, hogy ezek szerint a CIA-nak segít-e majd, de Carol egy kitérő válasszal úgy fogalmazott, hogy az amerikai hírszerző szerveknek.

A CIA, amelynek a nő valóban dolgozott, akkor és azóta is az Egyesült Államok egyik legfontosabb szervezete. Filmek, filmsorozatok, regények százaiban jelenik meg, a világ egyik legismertebb és egyben legmisztikusabb titkosszolgálata. A második világháború után, 1947-ben alapították azzal a céllal, hogy az amerikai kormány számára más országok politikájáról, gazdaságáról, társadalmáról, intézményeiről gyűjtsön információkat. Ám a CIA az alapítása után nemcsak hírszerzést végzett, hanem az amerikai elnök utasítására titkos akciókat is végrehajtott külföldön.

Bár már korábban is létezett az Egyesült Államokban titkosszolgálat, mégis a CIA vált a legjelentősebb intézménnyé, mert közvetlenül az amerikai elnök hatásköre alá tartozott, és neki is adott hírszerzési tanácsokat. Azért is számított félelmetes szervezetnek, mert vezetése hosszú időn át valóban csak az amerikai elnöknek felelt, ezért nem volt teljesen átlátható, elszámoltatható. E jelentős hatalomnak a hátterében az állt, hogy az Egyesült Államok úgy félt a kommunizmustól és a kommunisták térnyerésétől, mint ördög a tömjénfüsttől. Márpedig a kommunizmust a Szovjetunió testesítette meg. A szovjeteknek is megvolt a rettegett titkosszolgálatuk, az Állambiztonsági Bizottság, azaz a KGB. A hidegháborút sokszor a CIA és a KGB vérre menő küzdelme határozta meg, és ez a folytonos harc nem kevés paranoiát is gerjesztett mindkét oldalon.

Carol a CIA hírszerzőjeként dolgozott, de diplomáciai fedésben. Az ilyen hírszerzőknek legalább két munkájuk van, és mindkettőt tisztességesen el kell látniuk, ha sikereket akarnak elérni. Civil foglalkozásukat tekintve diplomataként dolgoznak, ám eközben titkos hírszerzési feladataikat is el kell végezniük, ez pedig kettős életet követel meg tőlük. A legtöbb titkosszolgálat a mai napig DIPLOMÁCIAI FEDÉS-ben3 alkalmazza a hírszerzőit, mert azoknak is ez a legbiztonságosabb. Ha egy diplomáciai fedésben dolgozó hírszerző esetleg bűncselekményt követ el, azaz kémkedésen kapják, akkor a diplomáciai mentessége miatt jó eséllyel elkerülheti a felelősségre vonást, a börtönt, és a legrosszabb, ami történhet vele, hogy kiutasítják abból az országból, ahova a küldő ország diplomataként akkreditáltatta. Persze korlátai is vannak egy ilyen fedésnek, mert a fogadó állam, vagy az ott aktív ellenérdekelt titkosszolgálatok pontosan tisztában vannak azzal, hogy a diplomaták egy része hírszerző, ezért könnyebb is őket feltérképezniük.

Carol azért szemelte ki Gábort, mert úgy vélte, ideális informátora lehet a CIA-nak. A hidegháború idején a szervezetnek szüksége volt olyan emberekre, akik a szovjet érdekszférába tartozó országok valamelyikében élnek, de nem lojálisak a kommunista rezsimhez. Carol nem valami spontán ötlet hatására fékezett le autójával 1971 nyarán Gábor mellett – a „véletlen” találkozás egy tudatosan előkészített terv záróakkordja volt. A nő korábban azt tette, amit minden hírszerző, mielőtt végrehajt egy beszervezést: alaposan tanulmányozta Gábort és körülményeit. Az amerikai klubban sokat beszélgetett a fiúval, megismerhette a szülői hátterét, a szokásait, a gondolatait. Láthatta, hogy Gábor kedveli a nyugati életformát, hogy szabadon szórakozhat, márkás italokat fogyaszthat. Tudta azt is, hogy a fiú apja utálja a kommunistákat, de csak otthon, a négy fal között mer ennek hangot adni. Carol átlátta, hogy ez a gyávaság legbelül dühíti Gábort, aki kamaszként amúgy is lázad az apja ellen, és szívesen megmutatná, hogy ő bezzeg bátran vállalja a harcot az ellenséggel. Carol jó okkal remélte, hogy ha a srácnak döntenie kellene, nem a szocialista Keletet, hanem a kapitalista Nyugatot választaná. Tudta, hogy mindössze tizenegy éves korában jöttek el Magyarországról, így a szülőföldje többé-kevésbé idegen a számára, de legalábbis nem épült be olyan mélyen a személyiségébe, mint annak, akit oda kötnek a gyökerei. És ami a legfontosabb: egy fiatal felnőtt jobban befolyásolható, mint egy érett felnőtt.

Így amikor Carol az amerikai nagykövetségen a whisky kortyolgatása közben felfedte a srác előtt a szándékát, már vélhetően tudta, milyen válaszra számíthat. Ez egyáltalán nem egyedi: minden beszervezést egy alapos környezettanulmány előz meg, a jelöltet az őt beszervezni hivatott hírszerző alaposan tanulmányozza anélkül, hogy erről a kiszemeltnek tudomása lenne. Így volt ez negyven éve, és így van ez ma is a titkosszolgálatok világában. Amikor Carol feltérképezte Gábort és a fiú hátterét, úgynevezett TIPPKUTATÁS-t végzett. A tippkutatás az ügynöki hálózatépítés első fázisa, amikor egy meghatározott hálózati funkcióra keresnek különböző embereket. A diplomáciai fedésben dolgozó hírszerzők, mint amilyen Carol is volt, tippkutatás révén bukkannak rá olyanokra, akikről úgy gondolják, hasznos lehet ügynöknek. A tippkutatás során azt kell mérlegelniük, mire használható a kiszemelt ember, elég rátermett-e, megbízható-e a feladattal. Minden beszervezést tippkutatás előz meg. Van, amikor a tippkutatást és a beszervezést is más-más hírszerző végzi; Gáborra Carol talált rá, és a nő hajtotta végre a beszervezését is.

Persze akkoriban Gábor legfeljebb csak a mozifilmekből ismerhette a titkosszolgálatok, titkos ügynökök világát. Leginkább azokból a James Bond-sztorikból, amelyeket ekkortájt már vetítettek a kartúmi mozikban. Ezeknek a filmeknek nem sok közük volt a valósághoz, hacsak nem az, hogy a hidegháború idején egy idegen titkosszolgálatnak dolgozni igencsak kockázatos vállalkozásnak számított. Carolnak tudnia kellett, hogy ha a fiú visszatér Magyarországra, és informátorként, azaz ügynökként segíti a CIA-t, de esetleg lebukik, nem lesz semmilyen védelme, magára marad. Gábor ugyanis nem diplomáciai mentességet élvező külföldi diplomata, még csak nem is egy CIA-nak dolgozó hírszerző. Ő – a többi beszervezett ügynökhöz hasonlóan – csupán egy forrás, aki a hírszerzési tápláléklánc legalján helyezkedik el. Beáldozható. Gábor ezzel egy veszélyes játszma részesévé vált.

1972 második felétől kezdve Gábor és Carol előre megbeszélt időpontokban találkoztak, titokban. Szülei lazán fogták a fiút, így nem tűnt fel nekik, hogy az időnként több órára eltűnik. A nő legtöbbször a család háza mögötti sötét utcában várta Gábort, és minden egyes alkalommal kocsikázni vitte. Egy ilyen autókázás során mondta el neki Carol, milyen feladatot kell teljesítenie ahhoz, hogy lássa, alkalmas-e a munkára. Térképezze fel Kartúm – főleg diplomaták által lakott – New Extension elnevezésű városrészét, és tudja meg, hol élnek arrafelé szovjetek – hangzott az utasítás. Gábornak tetszett a feladat. Nemcsak kalandot, izgalmat látott benne, de úgy érezte, hasznossá vált.

A próbamunkát könnyedén végrehajtotta. A New Extension városrész egymással párhuzamos, számozott utcákból állt, biciklivel egy-két hónap alatt át lehetett vizsgálni legalább ötven utcát. Miközben tekerte a kerékpárt, kifigyelte, melyik háznál áll diplomata rendszámú vagy szovjet gyártmányú autó, hol beszélnek oroszul. Az így szerzett információkat A4-es papírlapokra írta, ezeket a papírokat adta oda Carolnak, aki az esti kocsikázások alatt elégedetten nyugtázta az eredményt.

Az első próbamunka után a nő azt kérte: már ne a kocsijában, hanem a lakásán találkozzanak.

– A lépcsőházba mindig csendesen gyere be, ne kelts feltűnést! – kérte Gábort.

Carol egyedül élt, egyetlen társával, egy sziámi macskával. A nő is a New Extension negyedben lakott; a kétemeletes sárga sarokház alig néhány saroknyira állt a szovjet kereskedelmi kirendeltség egyik épületétől. A ház lapos tetőteraszán egy csillagvizsgáló távcső díszelgett, de Gábor könnyen összerakta, hogy a nő nem a csillagokat, hanem a szovjet kirendeltséget kémleli.

Sokat beszélgettek, így Carol az előzetes tanulmányozás alatt kiderített információkon túl még többet tudott meg a fiú életéről.

Gábor a kartúmi Comboni College-be járt. Az 1930-as években alapított iskolában kezdetben csak szudáni gyerekek tanultak, később aztán a külföldi csemetéket is ide adták be a szüleik. Gábor legjobb barátja egy bolgár srác, Nikolaj Bonev is ebbe az iskolába járt. Az alacsony termetű, zömök, de csupa izom Bonevvel folyamatosan együtt lógtak, moziba, szórakozni, táncolni jártak. A sörre is a bolgár szoktatta rá. A nagy fejű, sűrű hajú és rövid, bivalyerős nyakú Bonev igazi büszke, bolgár hazafiként sokszor mesélt a bolgárok hőstetteiről, de különösebben sosem politizáltak. A cselgáncs viszont közös szenvedély volt. Testi adottságai miatt Bonev kifejezetten tehetségesnek számított a küzdősportban, azzal is dicsekedett, hogy Bulgáriában ifjúsági bajnokságot nyert.

Néha együtt mentek le az amerikai klubba is, de Bonev nem szerette azt a helyet. Míg Gábor kifejezetten jóban volt a klub portásával, bolgár barátja összeveszett vele, így ha odamentek, Bonev mindig a kerítésen mászott be. A bolgár csak azért járt oda, mert az volt az egyetlen hely a városban, ahol Camel és Lucky Strike cigiket lehetett kapni. Bonev azt is imádta, hogy a klubot sok szép amerikai lány látogatta, szeretett felvágni előttük. Ha látta, hogy a csajok nézik, az uszoda ugródeszkájáról indított szaltóival kápráztatta el őket.

Carol kihasználta, hogy a mentoráltja Bonev barátja.

A bolgár srác otthonosan mozgott a szudáni szovjet kolóniában, onnan ismert egy Katajev nevű férfit is, aki a szovjet kereskedelmi kirendeltségen dolgozott, néhány háznyira Carol lakásától. Bonev és Gábor rendszeresen járt cselgáncsedzésekre az iskola sportpályájára, az egyik alkalommal a bolgár lehívta az edzésre Katajevet is. A orosznak annyira megtetszett az edzés, hogy onnantól kezdve minden héten visszatért. Katajev idősebb volt a fiúknál, kora harmincas éveiben járhatott, képzett verekedőnek tűnt, amiről lapos, törött bokszolóorra is árulkodott. Dús, rövidre nyílt, szalmaszínű haja, széles, kiugró arccsontja, szögletes álla és széles válla keménységet tükrözött, de mindezt ellensúlyozta meleg, barátságos szeme. Gábor tudta, hogy Katajev a szovjet kereskedelmi kirendeltségen dolgozik, de azt nem, hogy mi a munkaköre. Amikor Carolnak mesélt a férfiról, az amerikai nő arra kérte, barátkozzon vele össze, vegye ezt úgy, mint egy újabb próbafeladatot.

Gábor tudta, hogy Katajev szereti a küzdősportokat. Így aztán amikor kétórás cselgáncsedzések után elmentek valamelyik uszodába, esetleg a görög vagy a német klubba, Gábor megemlítette az orosznak, hogy az amerikai klubban egy Gary nevű amerikai tengerészgyalogos, a követség egyik biztonsági őre remek karateedzéseket tart.

Katajev el is ment néhányszor Gáborral Gary edzéseire, de ezeken az alkalmakon hamar egyértelművé vált, hogy az oroszt sokkal jobban kiképezték a közelharcra, mint Garyt. Arra viszont jó volt a közös sport, hogy Gábor baráti viszonyba kerüljön Katajevvel, és teljesítse Carol kérését: hívja el az oroszt piknikezni a Nílus folyóhoz, egy olyan kirándulásra, amit az amerikai nő szervez meg.

Minden flottul ment. Azon a hétvégén Gábor és Katajev a kartúmi jachtklubban találkozott Carollal, majd hármasban útnak indultak egy motorcsónakkal, amit a nő szerzett. A közeli Krokodil-szigetet célozták meg, ahol rajtuk kívül egy lélek nem tartózkodott. Fürödtek, napoztak, beszélgettek, mígnem Carol egy óvatlan pillanatban odasúgta Gábornak, hogy hagyja egy kicsit kettesben őket. A fiú elment úszni, és csak bő háromnegyed óra múlva tért vissza. Tudta, Carolnak tervei vannak az orosz férfival, de kezdetektől fogva kételkedett abban, hogy ez a terv valóra válhat, bármi is az. Katajevet ugyanis meggyőződéses kommunistaként ismerte meg, aki hű a hazájához. Amikor visszatért az úszásról, az amerikai és az orosz kissé távol ültek egymástól a folyóparton, és semleges témákról beszélgettek. Gábor sosem tudta meg, sikerrel járt-e Carol „akciója”.

Miután hazamentek, nem is került többé köztük szóba Katajev. Gábor viszont végrehajtotta, amivel megbízták, bemutatta Carolnak az oroszt, vagyis teljesítette a küldetést: átment a „felvételi vizsgán”. Nem maradt más hátra, mint kiképezni leendő feladatkörére.

Először a titkosírást tanították meg neki. Azért a többes szám, mert Gábor kiképzésében Carol mellett a nő egyik munkatársa, Murat Natribov is segédkezett. A csecsen származású, korai ötvenes éveiben járó Natribov, akit mindenki csak Mike-nak szólított, 1972-től dolgozott az amerikai nagykövetségen politikai első titkárként. A magas, vékony, már deresedő hajú Mike akkor vette át Gábor kiképzését, amikor Carol szabadságra ment. Persze nem alakult minden simán. Már javában tartott az „oktatás”, amikor az amerikai klubban egy farsangi bulin Gábor meglátta Mike-ot. Az amerikai éppen egy prominens szudáni család társaságában ült. Gábor odaült mellé, Mike viszont félreérthetetlen pillantásokkal jelezte, hogy menjen onnan. Később összefutottak a mosdóban, ahol az amerikai alaposan leszidta a magyar srácot, amiért nem tett úgy, mintha nem ismerték volna egymást. Hiába, volt még mit tanulnia…

A későbbiek során a titkosíráson kívül megtanították a konspiráció, azaz a rejtett kapcsolattartás alapvető szabályaira, valamint a fényképezésre.

A kiképzés végén egy pszichiáterrel is beszélgetnie kellett két egymást követő délutánon. A doki, aki csak Gábor miatt utazott az Egyesült Államokból Szudánba, alaposan kifaggatta őt. Amikor megkérdezte tőle, miért vállalja a küldetést, Gábor azt felelte, pusztán kalandvágyból és azért, mert szeretne amerikai állampolgárságot. Ha jól csinálja a dolgát, akkor ez nem lesz akadály, biztatta a doki, mi több, hozzátette: ezért a munkáért pénz is jár.

Gábor egészen addig nem is gondolt a pénzre, de amikor a pszichiáter közölte vele, hogy havi száz dollárt tennének neki félre egy amerikai bankszámlán, amihez később majd hozzáférhet, nem ellenkezett. Akkoriban ez megfelelt egy egész jó havi átlagkeresetnek.4 Igaz, már a kiképzése alatt is kapott kisebb-nagyobb ajándékokat az amerikaiaktól. Egy japán karórát, egy kazettás magnót, és egy Asaki Pentax fényképezőgépet. A kazettás magnóval nem volt szerencséje: bolgár barátja, Bonev egyszer véletlenül összetörte. Mivel Kartúmban nem találtak olyan szervizt, ahol értettek volna a javításához, a magnó a kukában kötött ki.

A kiképzésén részt vevő pszichiáter egyébként lesújtó véleményt fogalmazott meg róla. Azt ecsetelte, szerinte Gábor az a fajta ember, aki nagy lelkesen vág bele dolgokba, de aztán idővel megunja és abbahagyja, mert nincs elég akaratereje. Gábor tudta, hogy a doki a lényegre tapintott, ő maga is így érezte. Ezért is érte meglepetésként, amikor másnap Carolék közölték vele: számítanak a munkájára. Habár nem adtak neki konkrét megbízást, de hosszasan vázolták, mit várnának tőle. Arra kérték, menjen vissza Magyarországra, illeszkedjen be, de ne csináljon semmi meggondolatlant, és ne kezdjen semmilyen magánakcióba.

– A legfontosabb az lenne, hogy tanulj. Menj egyetemre! – kérte Carol. Az amerikaiak az értésére adták, hogy nem a közeljövőben, hanem hosszú távon számítanának rá, de ehhez az kell, hogy bizalmi állásba kerüljön, lehetőleg a magyar külügyminisztériumban vagy a honvédségnél. Ahhoz viszont szükséges diplomát szereznie. PERSPEKTIVIKUS BESZERVEZÉS – a titkosszolgálati zsargon ezen a néven ismeri a beszervezésnek azt a fajtáját, amikor egy ügynökre nem rövid, hanem hosszú távon számítanak. Nemcsak az amerikai, de az orosz titkosszolgálat is szereti alkalmazni a perspektivikus beszervezéseket. Érthető: egy ember felkutatása, kiképzése, lojalitásának tesztelése rengeteg időt és energiát emészt fel – ha valaki beválik, az a cél, hogy minél tovább a szervezet kötelékében tartsák. Épp ezért ha a beszervezett külföldi kém nem váltja be a hozzá fűzött reményeket, a megbízói óvatosan lavíroznak a „nógatásával”, hiszen fenyegetéssel, megszégyenítéssel és más negatív eszközökkel csak az ellenkező hatást érnék el nála.

– Most töltöd be a tizennyolcat. Néhány év múlva, huszonkét-huszonhárom évesen már lesz diplomád. Ha pedig a kötelező sorkatonai szolgálatot is megcsinálod, és lesz munkád, Nyugatra is mehetsz. És akkor találkozhatunk – vázolta a csábító jövőt Carol.

Azt persze elmagyarázták neki, hogy ha évek múltán külföldön találkoznak, az csakis Nyugat-Európában lehet, azon kívül legfeljebb Bécs vagy Belgrád jöhet szóba helyszínként, más szocialista ország legfeljebb végszükség esetén. Az ideális helyszín Olaszország, Görögország vagy Németország volna. Az egyik legfontosabb szabályt többször is a lelkére kötötték: Budapesten semmiképp ne menjen az amerikai követségnek még a közelébe se, ne keresse a kapcsolatot a követséggel, se amerikai diplomatával. Ha pedig gyümölcsöző lesz a munkakapcsolat, huszonöt-harminc év után akár le is telepedhet az Egyesült Államokban – szólt az ígéret. Úgy tűnhet, igencsak ködbe vesző ajánlat az ilyesmi egy épphogy nagykorúvá váló fiatalnak, aki a jelennek él, de a másik opció a sivár valóság lett volna Gábor számára: apja küldetésének lejártával hazamennek Magyarországra, ő pedig folytatja az ottani „szürke” életet. Ekkor még nem sejtette, hogy nagyon is vágyni fog majd egy kis „szürkeség” után.

Már véget ért a kiképzés, és a pszichiáter is hazautazott, amikor Carol egy délután kihívta Gábort a teraszra. Odakint izzóan sütött a nap. A nő egy fehérre festett fal elé állította a fiatalt, és három fényképet készített róla. Egyet balról, egyet szemből és egyet jobbról. Ezután egy papírlapot tett elé, amelyen ekkor már az ujjnyomata is rajta volt, Carol azt valószínűleg valamelyik whiskyspohárról vette le.

– Itt írd alá! – tolt a fiú orra alá egy sűrűn teleírt papírt.

Mielőtt odafirkantotta a nevét, Gábor gyorsan átfutotta a géppel írt szöveget. A dokumentumban az állt, hogy vállalja az együttműködést, információkkal látja el a megbízóit, és soha senkinek nem beszél erről a munkáról. Semmilyen körülmények között nem áll át a másik oldalra, és ha lebukik, hallgatni fog.

***

– Nem találkoztunk mi már John partiján? – szólalt meg egy negyven év körüli, erősen kopaszodó férfi Rimner Gábor háta mögött a görögországi Athén egyik központjában, az Omonia téren, 1973 júniusában, egy forró nyári napon. A fiú éppen egy kirakatot bámult, arca tükröződött a csillogó üvegben, és várta, hogy valaki leszólítsa. Nem tudta, ki lesz az, de azt igen, hogy mi lesz a kérdésnek álcázott kód, hiszen Carol még Kartúmban elárulta neki. Ahogy azt is, hogy ő mit feleljen erre a bizonyos kérdésre.

– De, valószínű. És ha jól emlékszem, John kiváló száraz martinit tudott keverni – válaszolta a férfinak, aki így megbizonyosodott arról, hogy a megfelelő emberhez lépett oda.

Az idegen jelezte, menjen vele. Tíz percet sétálhattak, amikor betértek egy bérházba, felmentek egy lakásba, az idegen pedig székkel kínálta Gábort.

– Allennek hívnak – mutatkozott be a férfi, majd jeges italt készített maguknak. Rajtuk kívül még egy irtózatosan elhízott és szőrös fickó tartózkodott a lakásban, de ő csak úgy tett-vett a másik szobában, ügyet sem vetett rájuk.

Allen alaposan kikérdezte Gábort. Tudni akarta, mindenre emlékszik-e, amit Caroléktól Kartúmban tanult. Töviről hegyire mindent el kellett mondania a titkosírásról, a titkos üzenetek fogadásáról, a konspirációs szabályokról, a rejtekhelyekről, mindenről. Gábornak ez nem okozott gondot, Carolék alaposan a fejébe verték a hosszú időn át tartó kiképzés alatt.

Az athéni találkozást valószínűleg egy utolsó biztosítéknak szánta Carol. 1973 júniusában Gábor szülei még Kartúmban tartózkodtak, amikor a fiú már hazarepült. A korai leválást viszonyuk indokolta: a szülők ez idő tájt igen sokat veszekedtek, és Rimner későbbi megfogalmazása szerint „kisfiúként kezelték” őt. Vagyis mielőbb szabadulni szeretett volna a szülői kötelékből. Barátját, Bonevet sokkal lazábban fogták otthon, a hangulat is jóval kellemesebb volt abban a családban. Apját tehát arra kérte Gábor, ne az NSZK-n keresztül vegyék neki a repülőjegyet, hanem athéni átszállással, mert akkor Görögországból még Bulgáriába repülhet, hogy két hetet eltöltsön az akkor éppen nyári vakáción a szülőhazájában nyaraló Bonevvel. Még utoljára, hiszen ki tudja, mikor látják újra egymást. Az apja ebbe belement, ezért amikor Carol megtudta az útvonalat, gondoskodott róla, hogy Gábor Athénban találkozzon Allennel.

A megbeszélés végén az amerikai férfi közölte vele, hogy a néhány év múlva esedékes nyugati útján jó eséllyel ismét vele találkozik majd. Így váltak el.

Athénból Gábor Szófiába repült, ahol Bonev már várta. Két hétig lógtak együtt, mielőtt a magyar fiú Budapestre utazott tovább. Már Bulgáriában rohamosan fogyott a pénze, ezért a Caroléktól kapott fényképezőgépet eladta Bonev egyik barátjának. Bár a búcsúzáskor megígérték egymásnak, hogy levélben tartják majd a kapcsolatot, Gábor 1973 nyarán Szófiában látta utoljára Bonevet, soha többé nem találkoztak.5

A Ferihegyi repülőtérre érkezve a vámon ki sem nyitották Gábor bőröndjét. Alighogy beköltözött hosszú időre itt hagyott budapesti lakásukba, elővette az amerikaiaktól kapott speciális vegyindigót, és megírta első levelét a megbízóinak. Tudatta velük, hogy jól van, szerencsésen megérkezett Magyarországra.

Gábor leendő szolgálatai ez idő tájt fel is értékelődtek az amerikaiak szemében. Néhány hónappal korábban ugyanis súlyos incidens történt Kartúmban: 1973. március 1-jén a Fekete Szeptember nevű palesztin terrorszervezet a szudáni fővárosban tíz diplomatát túszul ejtett a szaúdi követségen. Köztudomású volt, hogy a keleti, kommunista blokk titkosszolgálatai nemegyszer segítették az arab terroristákat. A kartúmi csapás során két amerikai diplomatát, köztük a nagykövetet és egy belga diplomatát megöltek, a többi túszt a szudáni erők kiszabadították. A két amerikai diplomatát, akiknek a testét és arcát a terroristák fegyvereikkel a felismerhetetlenségig szétlőtték, Carolnak kellett azonosítania. A nőt megrázta az élmény, életében először látott holttesteket. A terrorakció után Carol diplomataként nyilatkozott a New York Timesnak.6

Jegyzetek

1A könyvben sok helyen többes számban, titkosszolgálatokként említem őket, ilyenkor a nemzetbiztonsági szervezetek együttesét értem rajta. A közgondolkodásban és köznyelvben elterjedtebb „a titkosszolgálat” emlegetése, de fontos látni, hogy ez a fogalom több, szerteágazó szervezeti egységet fed le.

2Rimner Gábor történetét a dossziékban található dokumentumok, jórészt az általa tett teljes, feltáró jellegű vallomásai alapján rekonstruáltam. A Rimner Gábor és társai ügyében keletkezett vizsgálati anyag az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának 3.1.9. V-163430/1. számú dossziéjában található. A 261 oldalas dossziét 1981. május 26-án nyitották. A vádirat, az első- és a másodfokú ítélet a V-163430/5. számú dossziéban található. Az ügy további két kötete: V-163430/4 – Rimner Gábor és társai; V-167035 – Értékelő-elemző jelentés Rimner Gábor és társai ügyében. Utóbbiak a mai napig minősített iratok. Kérésemre az ÁBTL azzal folyamodott az Alkotmányvédelmi Hivatalhoz és az Országos Rendőr-főkapitánysághoz, hogy titokvédelmi szempontból vizsgálják felül a két dossziét, amelyet a minősítés miatt nem kutathattam. A rendőrség és a titkosszolgálat az egyik dosszié minősítését 2030. december 31-ig „titkos” minősítési szinten, a másikat pedig 2024. december 31-éig „szigorúan titkos” minősítési szinten fenntartotta. A minősített adat védelméről szóló törvény alapján szerintük a minősítéssel érintett adatok idő előtti nyilvánosságra kerülése veszélyeztetné Magyarország bűnüldözési, illetve nemzetbiztonsági érdekeit.

3A kiemelt szavak magyarázata a kötet végén található, Kis kémszótár című részben olvasható.

4A vallomásában később ezzel a bankszámlával, illetve jövedelemmel kapcsolatban így fogalmazott: „Egyébként nem tudom, hogy a számla létezik-e, és ha igen, hol és milyen banknál.” Az ellenszolgáltatásként elfogadott pénz a kémkedés mint bűncselekmény súlyosságának megítélésekor játszik döntő szerepet.

5A bolgár kommunista titkosszolgálat gyanúja szerint Bonev is kapcsolatban állt Carol kollégájával, Mike-kal – legalábbis évekkel később a bolgár titkosszolgálat ezt tudatta a magyar kémelhárítással. Bonev még Kartúmban tartózkodott, amikor egy fehér színű Volgával elgázoltak egy embert, majd a sofőr segítségnyújtás nélkül továbbhajtott. Kartúmban akkor mindössze két ilyen fehér Volga járt, az egyik a csehszlovák nagykövetség, a másik a bolgár kereskedelmi kirendeltség tulajdonát képezte. Utóbbit csupán Bonev, az apja és még egy alkalmazott használta. A bolgár titkosszolgálat később arra gyanakodott, hogy Bonevet is beszervezhették az amerikaiak, merthogy a gázolásos balesetet a helyi rendőrség eltussolta.

6Ez volt az egyetlen újságcikk, amelyben Carol Ann Roehl nevével találkoztam. Noha Gábornak nem árulta el, melyik hírszerző szervnek dolgozik, e könyv írásakor végzett kutatómunkám során rábukkantam egy olyan amerikai dokumentumra, ami egyértelműen azt igazolja, hogy a nő a CIA alkalmazásában állt. A CovertAction Quarterly című kiadvány ١٩٧٨ és ٢٠٠٥ között jelent meg. Olyan, egykori CIA-sok alapították, akik kritikusak voltak a szervezettel. Az egyik kiadványukban azonosították Carol Ann Roehlt mint a CIA diplomatafedésben dolgozó hírszerzőjét. Mindez azt is jelenti, hogy Rimner Gábor – a később róla megjelent cikkek állításaival ellentétben – nem az amerikai katonai hírszerzés (Defence Intelligence Agency; DIA), hanem a CIA informátora volt.

Tartalom

Előszó

Bevezetés: A magyar titkosszolgálatokról röviden

I. HIDEG IDŐK

Nincs bocsánat

Kaméleon

Piszkos ügyek osztálya

II. A KÁOSZ KALANDORAI

A titok visszavág

Átejtőművészek

Sötét hírszerzés

III. FANTOMLÉT

A szomszéd ház lakói

Kettős szerep

IV. TERRORJÁTSZMÁK

A Sakál Budapesten

Szétrobbantva

Kilenc hónap a pokolban

Rés a pajzson

Fekete ruhában

V. ÁTJÁRÓHÁZ

Orosz rulett

Vess keresztet

KGBéla

Édes-savanyú

Követségek titkai

Barátok közt

Szép kilátás

Kíváncsiak klubja

VI. FIGYELNEK

Szélső érték

Az állam csápjai

Pegasus hátán

Ki a kém?

Epilógus helyett

Kis kémszótár

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0