Jón Kalman Stefánsson

Gondolatok
a mamutfenyőkről
és az időről

– részlet –

Fordította: Patat Bence

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

Ez a könyv az Izlandi Irodalmi Központ támogatásával jelent meg.

Ýmislegt um risafurur og tímann
Copyright © Jón Kalman Stefánsson, 2001
Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen.
Hungarian translation © Patat Bence, 2023
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2023
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

TYPOTEX VILÁGIRODALOM
ISSN 2064-2989
ISBN 978 963 493 260 4

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Kiss Barnabás
Borítóterv: Nagy Norbert
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

…és meghallottuk Karl Anton kiáltását:
– Itt a nyoma!
– Ez egy tehéné – mondtam.
– Nem, ez a strucc – mondta.
És követtük a strucc útját a dombon át.

Martin A. Hansen: A strucc

Első rész

azaz valamiféle előszó, a helyzet leírása és elengedhetetlen kitérők

A kezdet

Valahol az ég és a tenger között vagyok, a hegyek felett, a csillagok alatt.

Összetűzésbe keveredem, és meleg van

Amikor mostohám becsomagolt a táskámba, azt mondja: Ne várj túl sokat a külföldtől.

A mostohám egy Isten háta mögötti félszigeten nőtt fel az ország legészakibb részén, ahol valamikor a tizennyolcadik vagy tizenkilencedik században megállt az idő: sokszor jártam ott. De most ezen a repülőgépen ülök, amely nagy zöttyenéssel landol a fekete aszfalton, és épp találkozom az első norvéggal, a nagymamámat leszámítva. A repülőgéphez gurított lépcsőnél áll, egy kis kockás autó mellett, rövidnadrágot visel. Soha nem láttam még férfit rövidnadrágban.

Az imént még félúton lebegtem ég és tenger között, a kékségben, a hegyek felett és a csillagok alatt. Most lemegyek a lépcsőn, meleg van, olyan sűrű a levegő, hogy meg lehet tapintani. A férfi int, hogy szálljak be a kocsiba, elindul és elkezd beszélni. Körbetekintek: bárhová nézek, mindenütt óriási repülőgépek, végtelenül nagyok, némelyik akkora, mint a tömbház, amelyben lakom. Lent a földön üvöltő óriásmadarak, amint a levegőbe érnek, láthatatlan pontok. A férfi egyszer csak megállítja az autót, teljesen váratlanul, és kövér ujjaival turkálni kezd a zsebeimben. Vörös az arca.

Egy kicsit megijedek. A férfi kihúzza az ingem mellső zsebéből a könyvecskét, amiről Apa azt mondta, vigyázzak rá, nélküle bajba kerülhetek. Ezért kikapom a férfi kezéből. Úgy tűnik, meglepődött, még jobban elvörösödik az arca. Olyan vörös, hogy mindjárt szétdurran a feje, és akkor bajban leszek. Megragadja a könyvecskét. Most jól jönne egy kés, mint Tarzannak és Könnyűlábúnak1, de a fogaim erősek, és határozottan beleharapok a férfi bal karjába. Ennek ellenére elveszi tőlem a könyvecskét, de a továbbiakban nem próbál velem beszélgetni. Néhány órával később felszállok egy másik repülőgépre. Megint a kék égen vagyok, minden madár fölött.

Stavanger városáról

Kikötőváros az 59. szélességi fokon, a Hafrsfjord közelében. Lakosainak száma körülbelül százezer, híres, 12. századi templomának régebbi részei román, az újabbak gótikus stílusban épültek. Stavanger korábban a heringhalászat és a hajózás jelentős központja volt, de miután a vitorlások helyét gőzhajók vették át, a város hajógyárai hanyatlani kezdtek. Egy ideig leginkább a konzervipar biztosította lakóinak megélhetését, később azonban Stavanger a norvég olajkitermelés központjává vált. A városban egy kis méretű, szép tó is található. Úgy emlékszem, Alexander Kielland2 író Stavangerben született. Van tőle egy könyvem. Stefán frá Hvítadal3 költőnk is élt itt egy-két évig, és gyakran fázott a Ryfylkegata 5. szám alatt, Bøe asztalos rozzant padlásszobájában, nem messze a „Stavanger Støberi og Dok”-tól4.

A legrosszabbra számítok

Felemelkedem az oslói repülőtér forró aszfaltjáról, és eltűnök a kék égen. Majd megérkezem a stavangeri repülőtérre, ahol túl sok az ember. Nyüzsgő tömeg, de nincs egyetlen ismerős arc sem. Nem is sejtettem, hogy egyáltalán ennyi ember létezik, és egyikük sem tud az én létezésemről. Különös szorongás fog el. Bánatos és fokozatosan erősödő hang, amely minden más hangot elnyom. A legrosszabbra számítok. Ám az utolsó pillanatban, valószínűleg a legeslegutolsóban, feltűnik a nagyapám, és visszafogott mosolya megváltoztatja a világ arcát.

Tíz évvel később ugyanezen a repülőtéren át utazom, de akkor jóval kisebbnek tűnik, és nincs nagypapa, akinek a mosolya tartalommal töltené meg az embertömeget, akkor egyedül vagyok, úton egy sziget felé, ahol egy alumíniumgyárban fogok munkába állni. Két emberrel dolgozom majd ott együtt: egy középkorú, hallgatag norvéggal, aki jeges teát iszik, a bőre a cserzett marhabőrre emlékeztet, és szemén sötétség ül, nem tudom, miért. A másik egy állati kövér amerikai, akinek húsz éve be nem áll a szája. Vietnámban harcolt, és rendszeresen megmutatja nekem a bal oldalán áthaladó puskagolyó után maradt heget. Fiatalabb korában a barátaival rótta Amerika végtelen útjait, egy nagy, ringatózó kocsival, az első ülések között egy Budweiserrel megpakolt hűtőtáskával, a hangszórókból szólt a rockzene, és úgy érezte, hogy az útnak soha nincs vége. Aztán egy norvég alumíniumgyárban mégis vége lett.

Elnézést kérek

Alumíniumgyár, jeges tea, amerikai országút, amelyik egy norvég gyárban végződik, ezek mind csak kitérők az elbeszélésben. Itt még csak tízéves vagyok, és nem húsz, az írás mint torzulás még nem érződik a testemben. Elnézést kérek, és megismétlem, hogy tízéves vagyok, és a nagyapám mosolya az ég mindenekfelett, aztán letérdel előttem a nagyanyám, és az orrom meg a szám megtelik a kávé, a dohány, az élet édes-tömény illatával.

Nagymama: a norvég asszony, aki nem sokkal a háború után jött Izlandra, és még jóval az előtt hozzáment a nagypapához, hogy megláttam volna a nap- és árnyékvilágot

Egy keskeny fjordban nőtt fel. A tanya viszonylag magasan állt a hegyoldalban, a legelő néhol olyan meredek volt, hogy nyáron zöld vízesésre hasonlított. A gazdasszonyt jóindulatáról ismerték: segített a szegényeken, támogatta a gyerekeiket, hogy tanulhassanak. De ez a melegszívű asszony otthon olyan hideg volt, mint a jég, a férje gyenge és engedelmes, a nagymama pedig a sors fordulatai folytán árvaként került erre a helyre. A legközelebbi tanya gyalog majdnem egyórányi távolságra volt, a falu kétórányira. Miután a nagymama két telet töltött el a falu iskolájában, az asszony azt mondta, hogy ezentúl otthon kell maradnia segíteni, és hogy majd ő gondoskodik róla, hogy a tanulása se maradjon el. Aztán évek teltek el. A férj favágással foglalkozott és napokig távol volt, a nagymama fát hasogatott, ellátta a teheneket, a disznókat, csirkéket gondozott, takarította a házat; kapta a pofonokat. Tanulásról szó sem esett, de a nagymama egyszer rákérdezett. Milyen gonosz és hálátlan vagy, te szörnyeteg, mondta erre az asszony, én mindent megteszek, hogy segítsek a nehéz sorsúakon és a szegényeken, amikor pedig hullafáradtan hazajövök, rám akaszkodsz, mint egy pióca, holott mindened megvan. Mindig arra kényszerítesz, hogy megbüntesselek, soha nem hagysz más választást, hozd csak ide a seprűt.

Aztán a nagymama eléri a kamaszkort. Kettesben vannak otthon egy verőfényes tavaszi napon. Az ablakban légy zümmög. Forrón süt a nap a fák között. A földszinten a kamasz nagymama dolgozik és küszködik, míg az emeleten a szegények angyala fekszik: a keménykezű és erőseket ütő asszony. Szokásával ellentétben nem megy le a földszintre, hogy a nagymamát noszogassa, hanem nyögve, sóhajtozva fekszik az ágyban. Délután kezd jajgatni fájdalmában. Egész álló nap jajgat, akkor is, amikor a nagymama este kimegy megfejni a teheneket, akkor is, amikor visszajön. Aztán az éj sötétje betölti az erdőt, betódul az ablakokon, és az asszony hajnalig jajgat, jajgat, miközben a halál nagyon lassan kiszívja belőle az életet. Ennyire fáj a halál?, kérdezi tőlem a nagymama jó néhány évvel később, amikor már ő is megöregedett és igencsak elhasználódott; ennyire fáj a halál?, kérdezi, és heteken át erős kávéval és cigarettával próbálja magát ébren tartani, mivel biztosan tudja, hogy a gyötrelmes halál álmában fogja utolérni.

De mindez, a keskeny fjord, a rémisztő halál, a légy az ablakban, mindez végtelenül távol van azon a tavaszi napon, amikor nagymama leguggol elém a stavangeri repülőtéren, és azt mondja: Velkommen.

Itt azt is meg kell jegyezni,

hogy azokban az években csak a légi utaskísérők és politikusok utaztak külföldre, meg talán a tengerészek, de mivel a közelemben nem volt sem tenger, sem tengerész, erre nem sokat gondoltam.

Külföldön vagyok, tiszteletnek örvendek, de ismerem a szomorúságot is

Aztán egy fehér Volga hátsó ülésén ülök.

Külföldön vagyok.

Rengeteg olyan dolgot látok, amit a mi tömbházunkból, az egész környékünkről senki más nem látott.

Az elmúlt téli hónapokban az előttem álló külföldi utazás miatt én lettem a környék leghíresebb gyereke. Én voltam „aki külföldre készül”. Az irigyek próbálták lefitymálni a kalandot. Azt állították, hogy vannak Norvégiánál különlegesebb országok. Említették Afrikát, ahol elefántok élnek. Említették Amerikát, ahol indiánok és hamburgerek vannak. Egyvalaki Ausztráliát említette, ahol véget ér a világ, egy hatalmas, meredek sziklafalba zuhan bele, és odalent az ördög kacag. De ezek a fondorlatok elhanyagolható hatással jártak, és az elutazásom előtti utolsó napokban hatalmas tiszteletnek és népszerűségnek örvendtem. Már csak az hiányzott volna, hogy Gunnhildur, aki a lépcsőházunkban a másodikon lakik, szemben a zsémbes férfival, szerelmet valljon nekem, és kijelentse, hogy nélkülem az élete egy sötét, hideg kő, amely a világűr fenyegető csendjében lebeg. A közelgő külföldi utazás azonban mit sem változtatott azon, hogy a koromhoz képest alacsony vagyok, göndör, lángvörös a hajam, és az arcomon több a szeplő, mint csillag az égen. Ezért aztán nem talál viszonzásra a szerelmem.

De még Gunnhildur csillogó szemének szomorú emléke és az irántam tanúsított közönye sem tudja beárnyékolni azt a tiszta örömöt, amit a Volga hátsó ülésén ülve érzek. Előttem nagymama és nagypapa tornyosul a két ülés támlája fölé, nagypapa a kalapjában, amely egy Bogart- és egy keménykalap keveréke, a nagymama pedig, igen, most hátranéz a hátsó ülésre, mosolyog és mond valamit, amit már régen elfelejtettem. Arcának minden vonását látom magam előtt, azt, ahogy mosolyog, látom minden szarkalábát, látom a szeme ragyogását, látom a bal füle szokatlanul nagy fülcimpáját. Behunyom a szemem, és mindez nagyon tisztán jelenik meg előttem. Az ülések a Volgában, a szélvédő az eltorzult karokra emlékeztető ablaktörlő lapátokkal, az út menti fák, a fekete aszfalt, mindezt jól látom, de a nagymama szavait elnyűtte az idő: ez egy kép, hang nélkül.

A jégfal

Talán létezik valaki, aki mindent a kezében tart: a sorsot, az időt, az életet, a véletlent, a halált. Talán létezik egy ajtó, amely egy másik világra nyílik, Isten talán több nagyszerű irodalomnál, és az életnek nem csupán a szívdobbanáshoz van köze: egy utolsó lélegzet, aztán a nagy üresség. Egyszer megkérdeztem a nagymamától, hisz-e a halál utáni életben. Ehh, felelte, nem foglalkozom efajtaságokkal. Aztán ott állok a koporsójánál.

Február van és olyan kemény fagy, hogy recseg az ég. Már majdnem negyvenéves vagyok, de gondolatban tízéves, a Volga hátsó ülésén, a nagymama hátrafordul, mond valamit. Erőteljesek a vonásai, világos a szeme, kedves, ugyanakkor kissé acélos is a tekintete. Alig harminc évvel később ott fekszik a koporsóban; annyira kisminkelték, hogy a vonásai eltűntek, csak egy sima arc maradt, nem látszik rajta sem szenvedés, sem öröm, csak homályos öregedés. Mintha a nagy ürességgel nézne szembe. Tétován odanyújtom a kezemet, és megérintem a homlokát. Jéghideg. Könyörtelen, kíméletlen hidegség. Jégfal, amelyről lepereg minden szó, minden hit, minden remény.

Minden meghal az időn kívül?

Tízévesen, amikor a Volga hátsó ülésén ülök, vadonatúj ruhában, úton a nagypapáékhoz Stavanger külvárosába, egy tavaszi délután, szikrázó napsütésben, a világ csupa csoda, és az időnek nincs neve. Szerencsétlenségemre később mindenféle haszontalan ismeretre teszek szert, többek között az időről. Rájövök, hogy az idő előbb-utóbb talán mindent elnyel, minden élőt: nagypapákat és nagymamákat, királyokat és kukásokat, sőt a gyerekeket is. A Nap nagyobbra fog nőni, majd összeomlik és kihűlt tömb lesz a hatalmas, sötét és hideg világmindenségben, amelyben az időn kívül minden halott. De ahogy ott ülök, tízéves vörös hajúként, a nagymama rám mosolyog az elülső ülésről, a nagypapa pedig kalappal a fején előre néz, az idő tulajdonképpen nem létezik, csak a gyerekkor, amikor vagy bármi megtörténhet, vagy minden meg is történik.

Nagypapa egy brazíliai kikötőben vagy pulóverben a borult nyári égbolt alatt

Közeledünk a Stavanger külvárosában lévő családi házhoz, és minden olyan, amilyennek lennie kell, kivéve a bőröndömet, amelybe a mostohám egy rakás vízálló ruhát gyömöszölt bele, ám amely nem a Volga csomagtartójában van, hanem egy Bergenbe tartó repülőgépen.

A nagypapa délelőtt letette a festőhengert, és azzal töltött egy értékes félórát, hogy rendet rakjon a csomagtartóban. A nagypapa gondját viseli a Volgának, hetente, de legalább kéthetente lemossa, kifényezi és kiporszívózza, és nem emlékszem rá, hogy valaha egy porszemet is láttam volna a kocsiban, hát még papírfecniket vagy üres nejlonzacskókat, ezen a kocsin minden úgy néz ki, mintha vadonatúj lenne, a motorban van elég olaj, az ablaktörlő sosincs elkopva, minden fényszóró rendben működik és megfelelően van beállítva, az ajtók sosem nyikorognak, a szellőző sosem sípol – de a csomagtartóval máshogy áll a helyzet. Az időnként ott uralkodó rendetlenség vagy felfordulás ellentétes mindazzal, ami a nagypapát jellemzi. Megfordul a fejemben, hogy ebben a rendetlenségben az az oldala nyilvánul meg, amelyet az életének különböző eseményei – például a nagymama – fojtottak el benne: hogy amikor a nagypapa kinyitja a csomagtartót és megpillantja a rendetlenséget, újra azzá a fiatalemberré válik, aki fütyül mindenre, akinek hirtelen olyan ötlete támadhat, hogy felszáll egy teherhajóra, és egy hónappal később már egy brazíliai kikötőben találja magát, nyilvánvalóan tök részegen. A fiatalemberré, aki hol ide, hol oda megy, akkor dolgozik, amikor kedve tartja, az egyik éjszakát egy pajtában tölti, a következőt egy ágyban, ismeretlen nőkkel táncol a borult nyári égbolt alatt, sétálni viszi őket a fehér holdfényben, és a pulóveréből az erdő és a vadon illata árad. Ám amint a csomagtartó ajtaja lecsukódik, a nagypapa újra megbízható és közkedvelt festőmesterré változik, rendes férjjé, aki szeretne mindent rendben tudni, és biztos anyagi helyzetre meg határozott, két lábbal a földön járó feleségre vágyik.

Ennyit erről: a bőrönd nem érkezik meg, egyedül repül Bergenbe. Bizonyára az oslói repülőtéren megismert férfi bosszúja, aki bal karján egy harapásnyommal zárja le fárasztó munkanapját.

A nővérem

Forró a délután, a nővérem napozik. Piros bugyit, piros melltartót és piros napszemüveget visel. Ott a nővéred, mondja a nagymama. Kiszállok a Volgából, odamegyek a nővéremhez. Meg sem mozdul. Legutóbb négy éve láttam, akkor együtt játszottunk, mostanra már túl nagy hozzá: a combja vastag, a karja hosszú, úgy tűnik, melle is nőtt, meg minden. Nem üdvözlöd az öcsédet?, szólal meg mögöttem a nagypapa, jókora távolságból. A nyugágyon fekvő nő felemeli a napszemüvegét, hunyorog, szia, öcsi, mondja. Aztán a napszemüveg újra leereszkedik. Bemegyek a házba.

Azokban az években vált számomra nyilvánvalóvá, hogy senkinek sem adatik meg, hogy egész életében gyerek maradjon. Az ember öregszik, megszűnik gyereknek lenni, túl nagyra nő, túlságosan megkomolyodik. Néha elfog a gyanú, hogy a felnőttek halott gyerekek. A nővérem ezek szerint meghalt, és valami nő vette át a helyét, mint valami idióta, piros bugyiban. Szabad neki egy szál bugyiban kifeküdnie?, kérdezem a nagymamától. Erre a nagymama közli, hogy az bikini. Nem szólok semmit. Szomorú, hogy a nagymama nem nevezi a dolgokat a nevükön, ez szomorú, és nem rá vall. Megkerülöm a házat, valami a vállamra telepszik és sötétséget suttog a fülembe. Úgy érzem, halott gyerekek vesznek körül.

Miközben a sötétséggel az ereimben bóklászom a nagypapáék házában, arra várva, hogy újra rám törjön a vidámság, helyénvaló elmagyarázni egyet s mást

A nő, aki a kertben fekszik egy nyugágyon és hagyja, hogy a nap felmelegítse ifjú testét, a féltestvérem. Nem sokkal az után, hogy a sötétség felhígul az ereimben, és visszatér a világosság, rádöbbenek, hogy a nővérem se nem gyerek, se nem felnőtt, igazából egyik sem. Ő a nővérem, illetve a pontosság kedvéért: a félnővérem.

Nem tudom, ki az apja, csupán egy alak az embertengerben, talán csak köd: egy éjszakát töltött anyámmal, aztán eltűnt. Egy éjszakára hús-vér ember, aztán csak emlék. Vagy ahogy anyám naplójában szerepelhetne:

„Megláttam az emberek között, megkívántam, megkaptam, és most elment. Ezt másnap írom, amikor még érzem őt a karomban, az ölemben. Később, sokkal később csupán köd lesz az emlékezetemben.”

És ebből a testi vágyból – ha nem anyámról lenne szó, azt mondanám, szenvedélyből – született a nővérem. A félnővérem. Apám viszont nemcsak egy szerelmes éjszaka volt anyám életében, hanem sok napon, sok éven át megmaradt. Anyám krumplit és halat főzött neki. Aztán meghalt.

A nővérem néhány hetes volt, amikor a nagymamáék magukhoz vették, és nem firtattam az okát, az indokok teljesen hétköznapiak, nem volt semmiféle dráma, sem lázongás, sem öngyilkosság, sem alkohol, egyszerűen így alakult: anyám kihajózott a tengerre, szakácsnő lett egy heringhalász hajón, eredj, fiatal vagy még, mondta a nagyapám, mi majd gondját viseljük a kislánynak: így történt. De azt is hangsúlyozni kell, hogy a nagymamánk, akit a nővérem anyának hív, vérségi értelemben nem a nagymamánk. Nem bizony, mert a születésem előtt jó néhány évvel a nagypapa is hajóra szállt.

Vagy ahogy egy ismert ballada mondja: Körbeháborogta a tenger és hullámokra szállt. Fiatalon, energikusan, lángoló tekintettel, otthon pedig várta a felesége (a vér szerinti nagyanyám), egy olyan gyönyörű nő, hogy a nagypapának néha belesajdult a szíve, ha ránézett; alig bírta a látványt, ahogy nagyanyám sötét fürtjei a fehér homlokába hullanak. Egyszer azt mondta a nagyanyámnak: olyan gyönyörű vagy, hogy sírni tudnék, és ez volt az első és egyetlen alkalom, amikor megpróbálta szavakba önteni nagyanyám szépségét. Hogyan is lehet megfogalmazni, tűnődött a nagypapa, azt, ami elgyengíti, védtelenné teszi, összezavarja és rettentően megijeszti az embert. Néha mindennél csodálatosabb, máskor rémisztő, mint az ólomnehéz tenger, amikor valaki átesik a hajó korlátján és belefullad. A nagypapa azokban az években irigykedett a bátyjára, mert a nagybátyám költő volt, és úgy tűnt, mindent szavakba tud önteni: a fű árnyalatát, az ég repedéseit, a mellkast eltöltő szorongást. Az ördög, a koromfekete ördög vigye el, motyogta nagyapám tehetetlenül. Tíz év múlva, mondta nagyanyámnak, lesz saját házunk, szobáról szobára járkálhatsz, óránként átöltözhetsz, veszek neked zongorát, esténként pedig sétálgatunk a városban, én kalapban és szép kabátban, de senki sem vesz észre, ugyanis mindenki téged néz majd, bele sem merek gondolni, mi lesz a világgal, ha a lányaink is olyan szépek lesznek, mint te.

És a nagypapa kihajózott a tengerre, nagyanyám pedig a parton várta a két lányukkal: a nagyobbik egyéves lehetett, a kisebbik három hónapos. Igen, a lányok csak úgy lettek, különösebben senki sem várta őket, de egy férfi és egy nő egy ágyba feküdt, fiatalok voltak, és történt, ami történt. A nagyobbik lány éjszakánként sokszor felébredt, a kisebbik pedig hangosan sírt, és az állandó fáradtság meg a hétköznapok szürkeségként telepedtek tizenhét éves nagyanyám puha bőrére. A nagypapa a tengertől körbeháborogva tért haza, huszonhét évesen, a boldogságtól megszédülve, a vágytól megbolondulva. Aztán visszament a tengerre, nagyanyám pedig otthon maradt a lányokkal, a kialvatlansággal, a mosogatással, a mosással, és a kalandok úgy süllyedtek el a gondolataiban, mint léket kapott hajók a végtelen tengeren.

Aztán megtörtént.

Senki sem tudja, pontosan miért. Lehet, hogy nagyanyám egy reggel arra ébredt, hogy nem bírja levakarni magáról a szürkeséget. Talán úgy érezte, hogy ez a fiatal, kétgyerekes anya nem is ő, talán azt gondolta: gyereke bárkinek lehet, a szomszédasszonyokkal bárki tud trécselni, ruhát bárki tud mosni, de számomra biztosan mást szánt a sors, a férfiak azt is mondják nekem: ragyogó nap vagy, valóságos álom, és az utcán megfordulnak utánam. Ez így nem élet: alagsori lyuk, bőgő gyerekek, egy tengerész, semmi vidámság.

És a nagypapa?

Hát, körbeháborogta a tenger és hullámokra szállt, nagyanyám pedig, a kétgyerekes anya otthon ült. Ám egyszer, amikor a nagypapa épp elgémberedett tagokkal mászott ki a kopott hálófülkéjéből a hajón, amely a mélykéken háborgó tengeren haladt a sötét téli égbolt alatt, a csodaszép feleség távozott az életéből, kilépett a Sólvallagatán lévő alagsori lakásból, végigment az utcán és eltűnt. Elhagyta a nagypapát és a lányait. Végigment a Sólvallagatán és eltűnt.

Órákkal később a szomszédasszony megelégelte a gyereksírást, és bemászott a mosókonyha ablakán. (Néhány hete szemügyre vettem a körülményeket, az ablak hatvanszor negyven centiméteres, és az immár idős, akkor még nagyon fiatal szomszédasszony mutatott egy képet, amely egy nappal az eset után készült róla és a két nővérről. Eléggé testes volt, és felfoghatatlan, hogyan sikerült beszuszakolnia magát a szűk ablakon.) Odabent rátalált a két kisírt arcú, csurompisis lányra: a nagyobbik a rácsos ágyban feküdt, a húga a konyhapadlón, egy pléden. A konyhaasztalon a kávéscsésze mellett egy szelet félig megevett kenyér és egy tejjel megtöltött, lezáratlan tetejű cumisüveg árulkodott arról, hogy nagyanyám minden előkészület nélkül lépett ki az anya és a feleség szerepéből, és tűnt el. Másnap, nagyjából az idő tájt, amikor a szomszédasszony lefényképeztette magát anyámmal és nagynénémmel, hazatért a nagypapa, és imbolygó tengerészjárással végiglépkedett a Sólvallagatán. Mögötte a bőséges zsákmánnyal járó hajóút, előtte egy összeomlott világ.

Jéghideg októberi ítéletidő, szovjet tank, magyar szerető

Az idősebbik lány, az, amelyik éjszakánként sokszor felébredt, az anyám. Nagyjából harminc évvel az után, hogy nagyanyám kilépett az alagsori lakásból, anyám koporsója leereszkedett a föld sötétjébe – ez októberben történt. A húga, a nagynéném viszont Prága utcáin macskakővel dobált meg egy szovjet tankot, akkor magyar szeretője volt, egy csellista, akinek csak két húr volt a hangszerén, a két testvér, a szomorúság és a gyász: nagynéném később egy másik nő vagy egy európai folyó – nem emlékszem, melyik – miatt veszítette el a csellistát. De amikor a vér szerinti nagyanyám végigment a Sólvallagatán és eltűnt, mindez, a macskakő és a szovjet tank, a csellista, az európai folyó, a jéghideg októberi nap, amikor Istent beszippantotta a messzeség, még a beláthatatlan jövőt jelentette.

A boldogság. Aztán a rémület

Ebben a világban bizonyos dolgokat rejtély fed, és a kaland fénye ragyogja be.

Ez a helyzet például az M&M’s csokoládépasztillákkal.

Söbekk kioszkjának teljes választéka elbújhat mellettük. A Síríus csokoládészeletek? A Prince Polo nápolyik? Mintha a nappal kapcsolatban egy izzót emlegetne valaki! Az M&M’s pasztillák azonban ritkaságszámba mennek, csak a vámmentes üzletben meg külföldön lehet kapni őket, de az ízük maga a boldogság. Aki egy tasaknyit tart a kezében, az a boldogságra tett szert, ennél magasabbra nem juthat, eljutott a csúcsra. A stavangeri családi ház szobájában állok, és két tasakot tartok a kezemben. Felbontom az egyiket, teleöntöm a számat. A nővérem miatti szomorúságom elszállt, kiszáradt. Az egyetlen bánatom, hogy Gunnhildur nincs velem. Az egyik tasakot odaadnám neki. Állnánk szorosan egymás mellett a csúcson, mindenki más fölé magasodva, annyira közel az éghez, hogy sötétedéskor csak ki kellene nyújtanom a kezemet, és Gunnhildur hosszú haját csillagokkal tudnám díszíteni. Eszembe jut, hogy a másik tasakot eldugom a ruhásszekrényben, és ha a megszámlálhatatlan forró nyári nap után eljön az ősz, hazaviszem magammal; Gunnhildur a repülőtéren vár rám, átnyújtom neki, szorosan megölelem, aztán valami nagyszerű dolog történik. Kinyitom a szekrény ajtaját. Aztán rögtön be is csukom. A szekrény alján akkora pók ül, amekkorát még soha nem láttam. A világon a legnagyobb. Különös, hogy belefér a szekrénybe. Ilyen gonosz a világ. Az ember az egyik pillanatban teljesen boldog, nála van a mennyország két tasakban, fényes a jövő, Gunnhildur, meg minden, aztán kinyit egy szekrényt, és egy hatalmas pókkal találja szemben magát. Tarzan és Könnyűlábú pedig messze vannak, nagyon messze, egy feneketlen óceán választ el bennünket. A nagymama bejön, mond valamit, ruhát hoz nekem, nadrágot, pulóvert, inget, kinyitja a szekrényt, beteszi a ruhát, a pók kiszalad, a nagymama becsukja a szekrényt. Ahogy a pók végigszalad a padlón, olyan kicsi, hogy még egy kisgyerek is el tudná taposni. De ez csupán szánalmas szemfényvesztés.

A pók beszalad az ágy alá, és már tudom: éjszaka, ma vagy a következő éjszaka lehúz magával, és hátralévő életemet a sötétben kell töltenem. Csak tízéves vagyok, vörös hajú, a koromhoz képest kicsi, nem rossz gyerek, de ez a jövőm: összekuporodva gubbasztok a sűrű sötétben, mellettem pedig egy hatalmas, fekete, világosan duzzadó hasú pók.

Tarzan és Könnyűlábú – magyarázat

Barátok vagyunk. Sok mindent éltünk át együtt. Semmilyen erő nem választhat el bennünket, sem az iskolaigazgató, sem a gravitáció, sem az idő.

Könnyűlábú indián. Annyira puhán teszi le a lábát a talajra, hogy képtelenség meghallani a lépteit. Ki nem állhatja a gonosz embereket és a haramiákat. Könnyűlábú ruganyos és annyira kitartó, hogy egész álló nap képes futni anélkül, hogy pihenne. Ez már sokszor jól jött neki. Könnyűlábú szűkszavú.

Tarzan nagyon erős, látnotok kellene az izmait, látnotok kellene a mellkasát, látnotok kellene, amikor előugrik.

Mindketten termetesek, mégis akkorák, mint én. Barátok vagyunk. Én meg ők.

Rengeteg mindent csinálunk együtt.

Felszámoljuk az igazságtalanságot, ellátjuk a haramiák baját, sebesült állatokat mentünk meg, pumákat szabadítunk ki a ketrecükből és visszaengedjük őket a hegyekbe, ahol az ég minden kéknél kékebb, és az égen fényesebbek a csillagok, mint amit megszoktunk. Utáljuk az ostoba kovbojfilmeket, amelyekben az indiánok üvöltenek, gonoszkodnak, majd holtan esnek le a ló hátáról. Persze mindketten el akartak kísérni Norvégiába, de reménytelennek láttam, hogy rábeszéljem apámat, hogy három repülőjegyet vegyen. Az elválás mindhármunkat elszomorított egy kicsit. Tarzan mondott néhány szót, Könnyűlábú alig valamit… … …

Jegyzetek

1 Ralph Moody (1898–1982) amerikai író Little Britches című önéletrajzának egyik szereplője. Az eredetiben Two Dog névre hallgató feketelábú indiánt az izlandi fordításban Könnyűlábúra (Léttfeti) keresztelték.

2 Alexander Kielland (1849–1906), norvég realista író.

3 Stefán Sigurðsson (1887–1933), izlandi költő.

4 Stavangeri Öntöde és Dokk: a város legendás hajógyára. A 19. század közepén alapították, és egy időben a település legtöbb embert foglalkoztató munkahelye volt. 1930-ban csődbe ment.

Tartalom

ELSŐ RÉSZ – azaz valamiféle előszó, a helyzet leírása és elengedhetetlen kitérők

MÁSODIK RÉSZ – Eszmefuttatások két szóról és az Állami Tankönyvkiadóról

HARMADIK RÉSZ – Most azokról az évekről kezdek mesélni, amikor a rövidnadrágok zsebei néha mennyei finomságoktól voltak nehezek

NEGYEDIK RÉSZ – A Csendes-óceán a föld legnagyobb óceánja. Amerika és Ázsia között helyezkedik el, területe körülbelül 165 millió négyzetkilométer, hossza 16 000 kilométer, legnagyobb mélysége pedig 11 033 méter

ÖTÖDIK RÉSZ – Well, drágakőtolvajokkal küzdünk meg, de az eltűnt bugyik vihart jósló felhőtömbök Afrika egén

HATODIK RÉSZ – Ahol jártam, csak fény maradt: levegő, amit kitölt a nap

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 260 4

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Montserrat – Apache License, Version 2.0

www.interkonyv.hu