Harag Anita

Valakire mindig
gondolni kell

– részlet –

A szerző a kötet írása idején a Ferencvárosi
József Attila irodalmi támogatásban részesült.

© Harag Anita, 2023

Nils és Agnieszka

Először azt tanulom meg, ki vagyok, és honnan jöttem. Megtanulom megkérdezni, te ki vagy, és honnan jöttél. Megértem a neved, akkor is, ha idegen hangzása van, és még sosem hallottam ezelőtt, megértem, hogy ez a te neved. Megértelek földrajzilag, milyen messze születtél onnan, ahol én születtem. Megtudom, most hol élsz, milyen messze laksz onnan, ahol születtél. Megértem, hogy kalandvágyó vagy, és elszakadtál. Vagy nem kalandvágyból jöttél el, hanem szükségből. Ezt nem tudom még, csak a tényeket. Erre még nincsenek szavaim. Elmondom, milyen nyelveken beszélek, és megkérdezem, te milyen nyelveken beszélsz, hátha van közös nyelvünk.

Miután megtudom, ki vagy, honnan jöttél, hol élsz, és milyen nyelveken beszélsz, megtanulom megkérdezni, hány éves vagy, és megtanulom elmondani, hány éves vagyok. Te közelebb a negyvenhez, én a harminchoz. Négy évvel többet éltél nálam, úgy éltél, hogy én még nem voltam. Meg akarom kérdezni, milyen volt a világ, amikor én még nem voltam, de nem tudom megkérdezni, még nem ismerem a múlt időt. Csak a jelen van, minden jelenben történik, az is, amit meg fogok tenni, és az is, amit már megtettem. Megtanulom megkérdezni, mivel foglalkozol. Nem értem a szót, de úgy csinálok, mintha érteném. Én is el tudom mondani, mivel foglalkozom. Rögtön megérted. A te nyelveden ugyanazt jelenti a szó. Szeretjük az olyan szavakat, amiket egy másik nyelvből már ismerünk. Elmondom, hogy nem vagyok házas, te elmondod, hogy házas vagy. Megtanuljuk azokat a szavakat, hogy elvált, külön élő, özvegy. Elképzelünk embereket, például azt mondom, van egy Agnieszka nevű nő, az Agnieszka szép név, a nő is szép, döntöm el, és ha Agnieszka, akkor lengyel. Nem házas, nem özvegy, Jelenía Górában él. Megkérdezed, hol van Jelenía Góra. Lengyelországban, Agnieszka Lengyelországban él. Te elképzeled Nilset, aki Svédországból jött, és Orléans-ban él. Nils külön él a feleségétől, aki Svédországban maradt.

Elmondom, mit szeretek csinálni, és elmondom, milyen ételeket szeretek. Eljátsszuk, hogy egy étteremben vagyunk, és rendelünk valamit. Beszélgetnünk nem kell, nem is tudnánk, legfeljebb annyit, mit szeretünk csinálni hétvégén, mit szeretünk az étlapról. Sok ebédnél beszélgetnek erről. Nem tudom, hogyan kell mondani a rakott krumplit, ezért azt mondom, a csirkét szeretem krumplival. Palacsinta helyett tortát kérek, a torta szót előbb megtanulom, mint a palacsintát. Megpróbálom elmondani, mit fogok csinálni a hétvégén, sétálok, jelen idő, nem tudom, hogyan mondják a barlangot, helyette azt mondom, kirándulok egy sötét helyre. Először azt hiszi, átvitt értelemben, és aggódni kezd. Milyen sötét helyre? Megijedek attól, hogy el kell mutogatnom a barlangot, ezért azt mondom, csak sétálni megyek, nem a városban. Ő a családjával van a hétvégén. Házas, két vagy három gyerekkel, néha azt mondja, három gyereke van, néha azt, hogy kettő. Nem merek visszakérdezni, miért van kettő, ha a múltkor még három volt. Félek, hogy meghalt a gyereke, és én rákérdezek, ő pedig nem tudja elmondani, hogy meghalt, mert még nem tanultuk, hogyan van az, meghalni, csak azt, hogy születni, és egyébként sem mondja ki ezt soha, a saját nyelvén sem. És akkor elkezdené valahogy körülírni, vagy mutogatná, vagy nem csinálna semmit. Hogyan mutogatod el, hogy meghalt a gyereked? Felmutatsz az égre, vagy le a föld alá, vagy mint a gengszterfilmekben, elhúzod az ujjad a nyakadon? Az nem meghalnit jelent, hanem megölnit, és nagyon illetlen, hogy ez jut eszembe, elszégyellem magam. Megkérdezem helyette, Nilsnek van-e gyereke. Azt mondja, nincs. Könnyebb lehet gyerek nélkül Stockholmból Orléans-ba költözni. A könnyebb szót még nem tanultuk. És Agnieszkának van gyereke, kérdezi. Nincs. És Agnieszka akar gyereket? Nem akar. Agnieszka idősebb nálam pár évvel, Nils fiatalabb nála pár évvel. Nils nem tudja, akar-e gyereket, a jó nőt várja. A jó nőt, kérdezek vissza. Mindketten elnevetjük magunkat. Agnieszka meg a jó férfit várja. Jó nők várnak jó férfiakra, és jó férfiak várnak jó nőkre.

Tanuljuk a számokat. Mindig felcserélem a kettőt a hárommal, a hatot a héttel. Hat banán helyett azt mondom, hét banán, két fotó helyett azt mondom, három fotó. Újra át kell gondolnom, mit mondott pontosan, milyen szót használt, hány gyereke van. Most bevásárolni megyünk. Felírjuk a szavakat, mit kell vásárolnunk. Figyelnem kell, hogy három banánt vegyek, és ne kettőt. Betűk helyett számokkal írom. Ő az eladó, pedig jobban szeretném, ha Nils lenne, én pedig Agnieszka. El kell mondanom neki, mire van szükségem, el is tudom mondani. Tejre, kenyérre, csokira. Megmondja, mennyibe kerül, próbálok alkudni, mire azt feleli, ez nem piac. Ez nem piac, de mosolyog hozzá. Kifizetem, és elköszönök. Viszlát, aztán jó napot. Szerepet cserélünk, ő a vásárló, és elmondja, mire van szüksége. Elfelejtettem megkérdezni, miben segíthetek, utána kellett volna elmondania, mit szeretne. Azt kell válaszolnom, hogy a zsömle még nincs kész, öt perc. Beszélgetnünk kell a pult fölött. Megkérdezi, mit csinálok hétvégén. Gondolkodom, mit mondjak neki, mit csináltam a hétvégén, vagy mit fogok csinálni. Próbálok új elfoglaltságot kitalálni, nem sétálok, nem olvasok, nem nézek jó filmeket. Nem tudom, hogyan mondják a térképet. Orléans-ba megyek. Igaziból, kérdezi. Azt válaszolom, Orléans-ba megyek, megnézem a várost, elsétálok a Loire folyóhoz. Megkérdezem, ő mit csinál. Tudom, hogy ki fog találni valami újat ő is, új elfoglaltságot, amit már tanultunk. Azt mondja, sétálni fog a városban. Bemegy a centrumba, és ott fog sétálni. Szereti a belvárost, nagyon kedves. Úgy érti, hogy szép.

Megtudom, hogy korábban ébred, mint én, reggel ötkor. Minden reggel ötkor kel, kivéve hétvégén, olyankor hétkor. Futni megy, reggelit készít a gyerekeknek, ő vagy a felesége, úgy mondja, a feleség, a feleség is készít reggelit a gyerekeknek. Munkába megy, a piacon ebédel. Nem, nem a piacon, az más. Egy étteremben? Nem, egy nagyon kicsi étteremben. Büfé? Ha a büfé nagyon kicsi éttermet jelent, akkor igen. Délután ötig dolgozik. Én nyolckor kelek, kilenctől fél hatig dolgozom. Megkérdezi, nem kések-e el a munkából. Nem kések. A feleség hatkor kel, hogy el tudjon készülni. A feleség lassú. Esténként olvasok, hazudom, ő esténként a gyerekeivel játszik, hazudja. Megtanuljuk, hogyan kell mondani a nyugodtat, vidámat, fáradtat, szomorút. Megkérdezi, milyen a kedvem. Nyugodt, válaszolom. Megkérdezem, milyen a kedve. Szomorú, válaszolja. Miért szomorú? Miért vagy szomorú, helyesbítek. Nem tudja mondani.

Telefonálnunk kell. Bulit szervezek, és meg kell hívnom. Meg kell kérnem, hogy hozzon szőlőt és banánt gyümölcssalátának. Eljátsszuk, hogy telefonálunk, csörög nála a telefon. Halló, itt Agnieszka, szólok bele. Meglepődik, és azt mondja, itt meg Nils. Elmondom, hogy most Orléans-ban élek. Agnieszkát nem tartja vissza, hogy nem ismeri elég jól a nyelvet, és hogy alig ismer valakit az idegen országban. Nils megkérdezi, mikor jövök. Úgy érti, mikor jöttem. Négy héttel ezelőtt, mondom. Négy hete, kérdez vissza. És meddig maradok. Állandóan itt maradok. Nem tudom, hogy van az a szó, hogy örökre. Megkérdezem, szeretné-e látni az új lakásomat. Van benne egy nappali, ami napos, egy hálószoba, aminek erkélye van, egy konyha, ami kicsi, egy fürdőszoba, ami praktikus nagyságú, egy vécé és egy folyosó, ami folyosóhoz képest széles. Összehasonlítva egy előszobával, széles. Összehasonlítva egy nappalival, keskeny. Megkérdezem, szeretné-e látni a széles előszobát. Azt válaszolja, szeretné. Egy bulit csinál, mondja Agnieszka. Egy bulit, hogy megünnepelje az új városát. Ilyet nem mondunk, akkor egy bulit csinál, hogy megünnepelje a költözést. Ilyet már mondunk. Agnieszka alig ismer valakit Orléans-ban, csak Nilset és egy barátnőjét, akinek négy gyereke van. A barátnőjével telefonon is alig lehet beszélni, mert valamelyik gyerek mindig sír, nekimegy az ablaknak, beveri a fejét az asztal sarkába, éhes, felébred, lefekszik, van. Agnieszka reméli, remélem, hogy most sem tud eljönni, és ketten maradunk Nilsszel. Azt mondom, kicsi buli lesz. Nils azt mondja, nem baj, azok a legjobbak. Mit hozzon, kérdezi. Szőlőt és banánt gyümölcssalátának. Alkoholt? Igen, hozzon egy üveg fehérbort és kulcstartót. Kulcstartót miért? Mert tudom mondani. Hol lesz a buli, kérdezi. Elküldöm a címet e-mailben. Agnieszka nagyon szép, mondja. Úgy érti, hogy kedves. És mikor lesz a buli, kérdezi Nils. Szombaton, délután háromkor. Akkor délután háromra ott van. Rendben, Agnieszka várja.

Nyolcfogás
A kék szemű férfiak 1.

Mindjárt mennem kell. Elzsibbadt a lábam, de nem mozdítom meg, nem akarom, hogy felemelje a fejét a combomról. Simogatom a haját, az ujjaim közé fogok pár tincset, a fodrász így nézi meg a haj hosszát, mennyit kell levágni belőle. Talán két hét múlva szakítunk. Vagy egy év múlva, két év, öt év. Szeretném látni a jövőt, mit fogok csinálni öt év múlva október tizenharmadikán. Néha ezt játszom, belenézek az életembe, milyen lesz egy év múlva, öt év múlva, és nem tudom majd, hol vagyok. Idegen lakásban, emberekkel, akiket még nem ismerek. Tavaly október tizenharmadikán is elképzelhettem, mit fogok ezen a napon csinálni, éppen belenézek a saját jövőmbe. A térdemet próbálja csiklandozni.

Én nem bírnám ki, mondja. Hat… hét… nyolc. A nyolcfogást is kibírod.

Az egyik barátom állandóan ezt csinálta.

Sima barát, ugye?

Persze. Soha senkim nem volt előtted.

Nekem is te vagy az első barátnőm.

Megnézem a telefonom, fél hat, el fogok késni. Úgy csinálok, mintha indulni készülnék, az ágy szélére ülök.

Ne menj még. Csak most jöttél.

Tegnapelőtt. Megöl, ha megint lemondom.

Akkor csak írd, hogy késel.

Eljátszom, hogy gondolkodom, aztán írok egy üzenetet a barátnőmnek. Fél óra késés belefér?

De max fél óra, mondom.

Mikortól számítva?

Mostantól!

Fél óra múlva?

Törökülésbe húzom a lábamat.

Szeretem ezt a lábat, mondja. Meg ezeket a lábujjakat. Megpuszilja a nagylábujjamat.

Ne csináld, ezt nem szeretem! Nem szeretem a lábujjaimat.

Egyiket se? Mert ez a kicsi itt például nagyon cuki. Nem? Hát jó. De akkor mással kell játszanom. Ne nézz így, a sípcsontodra gondoltam. Egyszer valaki mesélte, hogy el tud menni, ha a sípcsontját simogatják. Ezt nem kellett volna elmondanom, biztos titok, de már arra sem emlékszem, ki mesélte. Végigsimít a sípcsontomon. Na? Semmi? Esetleg a másik lábadon…

Hagyd már, nevetem el magam.

Majdnem fejbe rúgtál.

Dehogy rúgtalak fejbe!

De, éreztem a szagát.

Nem is büdös a lábam.

Éreztem.

Becsúsztatom a lábam a takaró alá.

Nem, félreérted. Én nagyon szeretem a lábszagot. Ha elég erős, már csak a szagától elmegyek. Jó hallgatni, ahogy nevetsz. Most jut eszembe, ki mesélt a sípcsontról.

És ki?

Csak egy srác. A hangod is jó hallgatni.

Még nem hallottál telefonálni. Azt mondják, telefonon keresztül olyan, mint egy pornószínésznőnek.

Mikor is fogunk telefonálni?

Utálok telefonálni. És nincs is meg neked a számom.

Megadod a számod?

Nem szoktam megadni.

Nyújtja a telefonját, beírom a számom.

De nem hívhatsz fel.

Természetesen.

Most már tényleg mennem kell.

A fürdőszobába megyek, fogat mosok a fogkeféjével, csörög a telefonom a szobában.

Ki az, kérdezem.

Csak ellenőriztem, jó számot adtál-e meg. Azét a pornószínésznőét, tudod. Mentsd el a számom.

Beírom, hogy Jani, mondom.

Janek.

Most miért, illik hozzád a Jani.

Janek, ismétli meg, és beleharap a vállamba.

Egy szépnek mondott nő

Itt biztosan boldog vagyok. Tiszta, rendezett utca, a házak az elmúlt tíz évben épültek, nincs két egyforma. Szűk betonút, magas fák, októberben mosolygó, dühös, csodálkozó tököket lehet látni a kerítések tetején, a bejárati ajtók mellett, az ablakpárkányokon. Tavasszal a kertekben virágzik a tulipán, sose gondozatlan a fű, a házak udvarán kis tavacska, sárga és piros koi pontyok úszkálnak benne, maximum huszonöt centisek. A teraszokon nyugágy, napernyő, kisasztal, rajta a napfénytől feltöltődő égősor, éjszaka akkor is világít, ha nem ül a teraszon senki. Megfogom a kék tetejű szelektívet, a kapunk elé tolták, miután kiürítették, nekem csak be kell húznom a tárolóba. Biztos a férjem szokta behúzni, én nem szívesen nyúlok a kukához. A kutyám a hátam mögül figyel. Amikor becsapom a kaput, csóválni kezdi a farkát. Meg kell néznem, mikor kell megetetni. A fürdőszobába megyek, balra nyúlok, hogy felkapcsoljam a villanyt, de jobb oldalon van a kapcsoló. Megnézem magam a tükörben. Magasabb vagyok az átlagnál, szélesebb a vállam, meg kell mosni a hajam. Körbenézek a fürdőszobában, szappan, háromféle sampon és két kondicionáló. Testápoló sehol. Maximum háromnaponta moshatom a hajam, mindennap fürdök, néha csak cicamosdás, mert a férjem szereti a szagomat, és megkér, hogy ne kenjem be magam semmivel. Engem akar érezni, nem az orchideás testápolót.

L.-nek hívnak, többször kimondom a nevem. Illik hozzám, nem úgy, mint ahhoz a régi L.-hez, akit az iskolában ismertem. Kényeskedő, szőke lány, akit mindenki dédelgetett, mert meghalt az anyja, a fiúk távolról nézték, a lányok közelről. Titokzatos volt, hogy ismernek valakit, akinek meghalt az anyja, ő viszont él, ráadásul sokat mosolyog. Én nem vagyok se kényeskedő, se szőke, és az anyám se halt meg, együtt mosolygunk a nappaliban azon a képen, csinos, magas nő, aki szépen öregszik, vékony arany nyakláncot hord, és rózsaszín kardigánt. Szimpatikus. Az esküvőmön hátul kivágott ruha volt rajtam, következő kép, tavasszal volt, talán május elején, vékony karom a férjem vállán, ő a derekamat fogja, feszélyezettnek tűnik, mintha sokat kellett volna mosolyognia, mert a fotós nem tudta időben elkattintani a képet, a férjem mindig belepislogott. Nekem természetes a mosolyom, a férjem talán valami vicceset mondott, és épp elnevetem magam. Következő kép, barátokkal egy erdei faház előtt, csak párok, inkább a férjem barátai, mint az enyémek. Következő kép, kutyával, még mindig nem jut eszembe a neve, következő kép, kettesben a tengerparton, homokos a lábunk. Az egyik hátsó kép alig látszik, hárman vagyunk rajta két lánnyal, fiatalok vagyunk, talán egyetemisták vagyunk, egyiküket sem ismerem fel az esküvői csoportképen. Egy dédszülőkről készült fekete-fehér esküvői fotót hátrateszek a kép helyére, a hármasunkat pedig előre.

Megetetni Diót. Napi kétszer, reggel száraz, délután száraz és konzerv a hűtőajtó legalsó polcáról. Ha elfogy, van még a kamrában, a liszt és cukor fölötti polcon. Délután legkésőbb ötig evés, mert éghet a gyomra, és hányhat éjszaka. Megetetni a halakat kétnaponta, haltáp az akvárium alatti szekrényben. Maroknyi. Hétfőn kivinni a kukát, minden negyedik csütörtökön szelektív (most csütörtök!). Háromnaponta öntözni az ablakban a virágokat, kivéve orchidea, a teraszon elég hetente, kivéve, ha huszonöt fok feletti a hőmérséklet. A páfrányt mindennap párásítani forralt csapvízzel. A többi virágot elég hetente öntözni csapvízzel plusz tápoldat. Az egyik guppi néha megkergeti a többit, akkor meg kell kocogtatni az üveget, ismételni, ha nem hagyja abba. A kapu néha beragad, erősen kell nyomni. Napi két séta a határban Dióval. A második réten már el lehet engedni (nagy gesztenyefa után). Szófogadó, visszajön.

Szép az írásom, lényegre törően fogalmazok, kicsit csapongok. Nem leültem, és átgondoltam a listát, hanem feljegyeztem, ami épp eszembe jutott. Próbálom ráadni a kutyára a pórázt, ő izgatottan ugrál, amint a fogas felé nyúltam, rögtön tudta, hogy sétálni megyünk. Ül, mondom neki, ül, Dió! Dió, ül! Egy pillanatra leül a padlóra, aztán újra felpattan, csóvál, és összesározza a nadrágomat. Melegítőt vettem fel, ezt hordom kutyasétáltatáshoz. Végre sikerül rákattintanom a nyakörvére a pórázt, előreszalad a kapuhoz, erősen meglököm, simán kinyílik. Dió automatikusan elindul jobbra, akkor erre szoktunk sétálni. Szagolgatja a füvet, azonnal megáll kétszer is pisilni. Guggolva pisil, mint a lány kutyák, aztán megszagolja. Előreszalad, Dió, hozzám, akkor lassít, de nem fordul vissza. Mondom, hozzám! Megáll, de nem mozdul, így én megyek oda. Még nem találom el a hangsúlyt. Mehetsz, mondom neki, előreszalad, húz maga után. Izgatott lesz, amikor meglát egy másik kutyát a túloldalon. Ők a határból jönnek, mi oda megyünk. Köszönünk egymásnak a gazdájával, kutyások a kutyásoknak, babakocsisok a babakocsisoknak, futók a futóknak. Dió és a másik kutya szagolgatja egymás fenekét, most veszem észre, hogy Dió lány. Persze hogy lány. A férjemmel szukát akartunk.

A konyhaablakban állok. Látom oldalt a betonösvényt, szemben a kerítés felett átlátok a szomszéd ház második szintjére, a felső ablakokon le van engedve a redőny, jobboldalt a szomszéd kerítése. Úgy állok a konyhaablakban, hogy sejtem, valaki néz. Nem tudom, honnan, de valaki biztosan néz. Az ablakainkon nincs függöny, akkor olyan nő vagyok, akit nem zavar, ha idegenek látják, miközben a konyhában kockára vágja a paprikát, kivesz valamit a hűtőből, talán még azt is látni, meddig tölti a pohárba a vizet. A nappaliablakok a hátsó udvarra néznek, a teraszt most sárga falevelek borítják, az asztalt és a négy széket is. A kutya kint szagolgatja a földet a hátsó kerítésnél, tegnap is épp ott szaglászott. Remélem, nem ássa fel a kertet. Kinyitom a teraszajtót, beleborzongok a hűvös levegőbe. Dió meghallja az ajtónyikorgást, behúzott farokkal oldalog el a kerítés mellett. Átmegyek a teraszon, a levelek csúszósak a talpam alatt, a füvet legalább egy hónapja nem nyírtuk le, majd mondanom kell a férjemnek, ha hazajön. Odasétálok a hátsó kerítéshez, először semmit nem látok, csak egy-két kutyaszart, a kis fészerben találok majd vödröt és kutyaszarfelszedőt. Továbbmegyek a kerítés széléhez, egy téglalap alakú betondarabot ástak itt a földbe, Bartalus. Az előző kutyánk. Lesöpröm róla a földdarabokat. Szomorú vagyok.

Hiányzik a férjem. Egy hete üzleti útra ment, nem is üzleti útra, aki üzleti úton van, az éppen megcsalja a feleségét, a felesége pedig izgulhat, hazajön-e egyáltalán. Nem, a férjem a családját látogatja meg vidéken, mert az anyja megkérte, hogy segítsen nekik a tető rendbetételénél, mielőtt jönnek a fagyok. Jó ember a férjem, leköltözött a szüleihez három hétre a két bátyjával, most újraélik a gyerekkorukat, a férjem megtörve jön majd haza. Minden este várom, hogy felhívjon, és amikor nem hív, eszembe jut, hogy nem tud felhívni, mert a szüleinél nincs térerő.

Meglátogat egy barátnőm, azt gondolja, magányos lehetek itthon egyedül. Nézem az arcát, próbálom felismerni, de nem emlékeztet a képen lévő nőre. Megváltozott az elmúlt tizenöt évben, más a hajszíne, biztos ezért. Szemüveget sem hord már, az arca is kerekebb. Illik hozzá ez a leopárdmintás blúz, a vállig érő, most már barna haja, és hirtelen meglátom, milyen lesz harminc év múlva, hol lesz még kerekebb az arca, hol fog összeesni, a karja megvastagszik, engedi, hogy megőszüljön a haja. Kíváncsi vagyok, észrevette-e a hármasunkról készült fotót, oldalra nézek a képek felé, hátha követi a tekintetem. Megkérdezem, kér-e valamit inni. Nem kérek semmit, válaszolja. Csak be akartam ugrani megnézni, minden rendben van-e. Ez nagyon kedves tőled. Mindent megtaláltál, ugye, kérdezi. Persze, mindent, válaszolom. Néha akad a kapu. Nincs vele gond. És a kutya? Hát látod, mondom, és megsimogatom Dió fejét a lábamon. Akkor jó. Nagyon jó. Csak tudod, most először van ilyen. Ez természetes, válaszolom, de nem kell aggódni, minden rendben. És te hogy vagy, kérdezem. Én? Köszönöm, jól. Még el kell mennem bevásárolni a fiamnak, most az anyám van vele. Kikészült a gyomra a rotavírus elleni oltástól, mondja, és a gyomrára teszi a kezét. Nem is zavarlak akkor. Nem zavarsz, gyere nyugodtan bármikor. Köszönöm, válaszolja, aztán megrázza a fejét, mint aki nem érti, miért köszönte meg. A bejárati ajtó felé indul. Biztos ő is szépnek lát, és nem szeret velem társaságba járni.

Összegereblyéztem a faleveleket, amikor már nem volt egy levél sem az almafán. Két nagy zsák is megtelt, amiket a szerszámos kamra mögé húztam. Hangulatos, rendezett terasz. Biztosan ezen a széken szoktam üldögélni, így háttal vagyok a szomszédnak. Az ablakából les, persze, hiszen egy szép nő vagyok. A tarkómon érzem, hogy figyel, próbálja kitalálni, mit csinálok. Betakartam a derekam pokróccal, könyvet olvasok, a könyv nem látszik, és ha látszana is, egy újságpapírba csomagoltam a borítóját. Úgy tűnik, szeretem a nagyregényeket, és nem okoz gondot, hogy hosszú orosz neveket jegyezzek meg. A kutya a lábfejemen fekszik, mindig így szokott feküdni. Dió. Dió, mondom, most kicsit hangosabban. Dió, ez most lassabb, megnyomom a végén az ó-t. Nem emeli fel a fejét, de amikor úgy mondom a Diót, mintha egy kérdés lenne, idefordítja a fülét. Dió, mintha azt mondanám, na ne. A fül a levegőben marad. Dió, mint egy parancs, vi-gyázz! A fül újra előreáll. Katyerina Ivanovna éppen fel-alá járkál a szobában, és magában beszél. Hátrakapom a fejem, nem látom a szomszédot az ablakban, pedig érzem, hogy figyel. Pár perc múlva Dió megböki orrával a térdemet. Már három óra, nem kapott reggelit.

Hétvégén tizenegy körül a férfiak beülnek az autóba a házuk előtt. Tisztogatják a műszerfalat, pakolnak valamit a csomagtartóba, kivesznek valamit, hogy a másik oldalra tegyék, kefével a hátsó ülést takarítják, kidobnak pár csokoládépapírt és energiaitalos dobozt. Aztán visszaülnek az autóba, bekapcsolják a rádiót, rágyújtanak, vagy úgy csinálnak, mintha telefonálnának. Várnak. Tizenegy óra után megérkeznek a futónők. Először a fejpántos jön, utána a sárga cipős. Utánuk jönnek a többiek, néha kettesével. Sokan futnak az utcánkban, főleg nők, mert kevés az átjáróforgalom, jó minőségű az út, és a magas fák miatt nyáron nem forrósodik fel a beton. A futónők itt szépen futnak. Szépen tartják a kezüket, szépen emelik a lábukat, nem trappolnak, erős a törzsük, látszik, hogy régóta futnak. Tudnak futás közben beszélgetni, nem lihegnek, nem esnek ki a ritmusból, ha rájuk köszönnek, és vissza kell köszönniük. Órát viselnek a csuklójukon, vagy telefont a karjukon. Úgy csinálnak, mintha nem látnák az autókban ülő férfiakat, de mindig ívben elkerülik a kocsikat, vagy az út közepén futnak. Figyelem a férfiakat, ahogy figyelik a futónőket, és azon gondolkodom, vajon a férjem is hétvégén tizenegykor takarítja-e az autót.

Ma alig tudtam kikelni az ágyból. Ébredés után még órákig feküdtem, és a tapétát néztem. Fehér háttér előtt kutyatej fut felfelé, egészen a plafonig. Apró kutyatejek pettyezik a falat, a száruk a padlóból nő ki, elképzelem, hogy a szárak lenyúlnak az első szintre, végigfutnak a nappali falán, át a betontalapzaton, és elérnek egészen a sötét, nyirkos földig. Ha leszakítanám a fejüket, szétkenném a fehér lét az ujjbegyemen, és megnyalnám, keserű lenne. Hallgattam, ahogy ugat a kutya. Ki akart menni, az ugatásából hallottam, hogy a lépcső alján áll, nem mer feljönni, vagyis nem jöhet. Néha elhallgatott, visszafeküdt a helyére, felkelt újra, bolyongott a házban, a körmei kocogtak a kövön, a fejemre húztam a párnát. Még mindig érezni rajta az öblítő és a parfümöm illatát. Ez az egy parfümöm van, a férjem szekrényében megtaláltam egy kis dobozban a következő csomaggal, masnival a tetején. Édes illat, émelygek tőle. Azt hittem, ha minden reggel magamra fújom, megszokom, de egész nap érzem, ahogy ez az édes illat követ mindenhova, érzem, ha megfordulok, ha túl sokat ültem a gép előtt, és tornáztatom a nyakam. A férjem ezt az egy illatot viseli el rajtam. Vanília és még valami virág, napok óta nem tudok rájönni. Végül felkeltem, a fürdőszobába mentem.

Kinyitom a fiókokat, az egyik alsó konyhaszekrényben tároljuk a gyógyszereket egy ételhordó dobozban. Fejfájás-csillapító, görcsoldó, emésztéskönnyítő, aszpirin, kétféle multivitamin, az egyik sportoláshoz, C-vitamin. Ahogy öregszünk, ez a doboz egyre nagyobb lesz, még több vitamin, reumakenőcs, aranyérkenőcs, szívgyógyszer, koleszterincsökkentő, gyomorégés-csillapító, mert a szívgyógyszertől éghet a gyomor. A férjem egyre kevesebbszer járhat majd focizni, mert nem bírja a térde, neki a szívére kell majd gyógyszert szednie, nekem a pajzsmirigyemre. Végül már csak a mikró dobozában férnek majd el a gyógyszerek. A heti adagot minden vasárnap kiporciózom majd, reggeli gyógyszereket a reggeli fülekbe, estieket az estiekbe, minden vasárnap azt érzem majd, már megint vasárnap, mintha örökösen vasárnap lenne. Nem találok nyugtatót, azt biztos máshol tartom. Megnézem a többi szekrényt is, az előszobában a gardróbot, a porszívó feletti polcon vendégpapucsok egymásba fűzve, a fürdőszobában a tükör melletti polcon csak fogselyem, borotvahab, kinyitom az éjjeliszekrényt, körömreszelő, kézkrém, síkosító, zsebkendő és ékszeres doboz. Pedig kell lennie minimum egy xanaxnak, különben miért érezném rosszul magam. Lemegyek, és beengedem a kutyát. Most vettem észre, hogy ugat.

A bejárati ajtóból figyelem az utcát. A múlt héten is pénteken jött a barátnőm, tizenegy előtt kicsivel, az anyja ilyenkor tud vigyázni a fiára. Szürke Mazdája van, a gyerekülést nem láttam a hátsó ülésen, talán áttették a férje kocsijába. Jön egy szürke autó, de nem áll meg a ház előtt. Valamelyik házban leengedik a redőnyt. Az arcomnak ütközik egy bogár. Dió megugatja a fejpántos futónőt. A barátnőm szereti a skandináv krimiket. Megtaláltam a születésnapi ajándékát a szekrényben egy happy birthday feliratú tasakban. Jó barát vagyok, ha ilyen könyvet vettem, biztos tudom, hogy szereti a krimiket, tudom, ki a kedvenc szerzője, tudom, melyik könyve nincs meg neki. Gyakran találkozunk, és egy héten többször is beszélünk. Most azért nem jön, mert a fia még mindig beteg, ilyenkor nem szereti magára hagyni, nyűgös, és csak a karjában tud elaludni. Becsukom az ajtót.

Olyan nő vagyok, aki szereti a pasztellszíneket. A ruháim többsége világoskék, világos rózsaszín, bézs, a fehér különböző árnyalatai. Van egy fekete ruhám, még hátul lóg a címkéje. Kinyitom a férjem szekrényét, beleszagolok a ruháiba. Kellemes illat. A férjem szürke és kék nyakkendői mennek a zakóihoz, a zakói mennek a pasztell ruháimhoz. Felpróbálom a fekete ruhát. Kicsit szűk, biztos ezért nem hordom, majd belefogyok. Megnézem magam a tükörben, több feketét kéne hordanom. Kibújok a ruhából, visszaakasztom a szekrénybe. Meztelenül kimegyek a folyosóra, le a lépcsőn, be a nappaliba. Nem szoktam ilyet csinálni, háromféle köntösöm van, most mégis jólesik végigmenni a lakáson, a kanapéra ülni, keresztbe tenni a lábam, úgy csinálni, mintha tévét néznék, közben érezni, hogy valaki figyel. Nem fordulok oda, de tudom, hogy a konyha ablakában áll a szomszéd, mosogatás közben mindig átnéz a mi házunkra, figyeli, ahogy vacsorázunk, megvakarjuk a kutya fejét, vagy megsimogatjuk egymás hátát. Most követi, ahogy felállok, kidobom az elszáradt virágokat a vázából, a vizet a mosogatóba öntöm, és elteszem a vázát. Talán elmondja majd nekik, hogy az a nő meztelenül járkált a lakásban, de hát én voltam az, mondja majd L., a szomszéd pedig elszégyelli magát, hogy leskelődött… … …

Tartalom

Nils és Agnieszka

Nyolcfogás
A kék szemű férfiak 1.

Egy szépnek mondott nő

Becsúsztat

A hangyák nem jönnek fel a másodikra

Az agronómusnő

Minimum ígéretes

Az e kérdőszócska
A kék szemű férfiak 2.

Bocsánat, de összetévesztenek vele

A harmincas évek öröme

Azt álmodja, nem tud futni

Lassuló napok
A kék szemű férfiak 3.

A nővérek

Megkérdezi, mi van rajtam

Clean desk policy

Magnólia lakópark

Legyél Sarah

Látogatás

Ahol abbahagyták
A kék szemű férfiak 4.

Június

Örülök, hogy nem vagy egyedül
A kék szemű férfiak 5.

Befejezett jelen

Selymes, sima

A nevem Silke
A kék szemű férfiak 6.

Naptejet hozol?

Hogyan kell találkozni
A kék szemű férfiak 7.

Illik hozzá az Isztria

Valakire mindig gondolni kell

Én lehetnék Berlin
A kék szemű férfiak 8.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Visnyai Zoltán
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 362 2

Felhasznált betűtípus: Noto Serif – SIL OFL