A mű eredeti címe: Behind the Crimson Curtain 2.

Copyright © 2025 by E. B. Golden

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2026

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei, vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre. Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-944-4 (papír)

ISBN 978-963-614-945-1 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Peiker Éva

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Sólyom Melinda

Korrektúra: Szilasi Éva

Magyar borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Liz nagynénémnek,

aki táplálta a képzeletemet

ELSŐ
FELVONÁS

EGY

– FIRIN –

MOST

Valahányszor lehunytam a szemem, körülvettek a lángok.

Két hónappal azután, hogy a Rejtőző Társulat színháza leégett, még mindig kísértett a tűz. Fantomforróság perzselte a bőrömet, égő hús szaga kínozta az orromat, füst fojtogatta a torkomat. Akár aludtam, akár ébren voltam, csak a lángokat láttam – és a nodtacht tartótisztem szemében kihunyó fényt, amikor halálát lelte a tűzben.

Amikor megöltem. Újra meg újra meghalt a lelki szemem előtt.

Most, ahogy kiterítve feküdtem a Nincstelenek negyedében, és a műtőasztal szélét markoltam, erőt adott Eznur halálának emléke és a szabadság ígérete. A sebész szinte szeretettel érintette meg a karom belső oldalán az X alakú forradást, ami a vorstav’n nodtacht kémek jele volt.

– Ne félj, itt biztonságban vagy – nyugtatott.

Majdnem kitört belőlem a nevetés. A biztonság számomra eddig csak álom volt. Elérhetetlen vágyálom.

Miután leégett a színház, az Iket-szigetek új elnöke közhírré tétette, hogy a Vorstav’n Birodalom titkos ügynökeit egy X alakú sebhelyről lehet felismerni, amilyen az enyém is. Hulei báró a félelemre építette a kampányát, és sikerrel járt. Megválasztották elnöknek, és a választást követő embervadászat miatt füstbe mentek a terveim. Legalábbis a mai napig.

Gyerekkoromban apám azt mondta, hogy az illúziót, vagyis az alakváltó képességünket a forradás adja. De amikor a színházban felrúgtam az olajlámpásokat, és Eznurba belekaptak a lángok, még akkor is az illúzióval felvett arcát és alakját láttam, amikor a karján a forradást már rég elemésztette a tűz. Csak akkor tűnt elő az igazi arca és alakja, amikor már meghalt. Nyomorult életének utolsó pillanatában Eznur megajándékozott az igazsággal, amely a szabadságot jelenthette nekem.

Az illúzióm forrása mégsem az X alakú sebhely.

Akár az életemet is feltettem volna rá, hogy ha eltávolítom a forradást, akkor is képes leszek más alakot ölteni. Sajnos azonban amikor ezzel saját kezűleg próbálkoztam, elájultam, amint kiserkent a vérem. Biztos kézre, tiszta vágásra, steril eszközökre volt szükség, és arra, hogy ha elveszítem az eszméletemet, legyen mellettem valaki. Így kerültem a sebész műtőasztalára.

A szikár alak mosolya kísértetiesen álságos volt. Akárcsak Luisonn új elnöke, ő is mesterien játszott szerepet, még csak illúzióra sem volt szüksége hozzá. Együttérzése mögött méreg forrt, akárcsak Hulei báró megértő álarca mögött. De a báróval ellentétben a sebész jó szándékú segítőkészsége mögül kivillant a mohó gonoszság. Furcsa, hogy bárki képes volt megbízni benne, de az alsóbb osztályokból származó emberek kétségbeesésükben fordultak hozzá, és a kétségbeesett emberek bizalmával könnyű visszaélni. Most egy voltam közülük: szív alakú, riadt arcomat sűrű, fekete fürtök keretezték.

A sebésznek fogalma sem volt a képességemről, de a forradásom annyit elárult neki, hogy nodtacht vagyok. Luisonnban minden nodtacht fejére vérdíjat tűztek ki, élve vagy holtan, ezért bőségesen meg kellett fizetnem a sebész szolgálatait. A vérdíj összegének másfélszeresét kínáltam.

– Készen állsz? – kérdezte.

Alázatos, ijedt mosollyal feleltem.

– Igen.

Szorítókötést tett a felkaromra, és én legszívesebben megragadtam volna a kést, amit máskor mindig a ruhám ujjában rejtegettem. Aztán kutatni kezdett a mögötte lévő kis asztalon álló dobozban a tucatnyi fénylő, pengeéles orvosi eszköz között. A sötét, csillogó faborítású falakon nagy kések és fűrészek függtek, akár a díszkardok. A helyiség pompája szöges ellentétben állt a Nincstelenek negyedének nyomorúságos utcaképével, de a sebésznek jó oka volt rá, hogy itt nyisson rendelőt. A koldusszegény emberek remek kísérleti alanyok.

– Egészen egyszerű lesz – magyarázta. – Gyors vágással eltávolítom a sebhelyet a bőrről, azután pedig teszek róla, hogy egy elmérgesedett veszekedés eredményének látszódjék – mutatott egy vasalóra, amit forró szénen melegített.

Elfintorodtam. Aligha nevezhető egyszerű veszekedésnek, ha valakire tüzes vasalóval támadnak, de ebben a városban egy ilyen történet egyáltalán nem lenne szokatlan.

– Harapj rá! – nyújtott felém egy vastag, fognyomokkal teli bőrszíjat.

Tétováztam. Ha tévedek, és Eznur halálából helytelen következtetést vontam le, akkor talán végérvényesen a mostani arcom marad rajtam. De ha igazam volt, akkor végre bosszút állhatok az elnökön. Hulei báró alattomosan beszivárgott hazám vérkeringésébe, és elnökké választatta magát, miután a lázadók elűzték az Iket-szigetekről a vorstav megszállókat. Akkor még volt esélyem egy jobb életre, és ő megcsillantotta előttem a boldogság lehetőségét, hogy aztán kegyetlenül összetörje az álmaimat.

Úgy döntöttem, ezt nem hagyom annyiban, de amíg rajtam van az X alakú sebhely, lehetetlen lenne a közelébe férkőznöm.

Elvettem a bőrszíjat.

A sebész a térdére támasztotta a tenyerét.

– Készen állsz? – kérdezte ismét.

Hátradöntöttem a fejem, biccentettem. Lekötözött, hogy ne tudjak csapkodni, aztán alkohollal dörzsölte be a forradást, és felemelte a szikét.

– Nem kell nézned – mondta.

Ujjatlan alsóingemben vacogva feküdtem a hideg deszkán.

Hatni fog a beavatkozás.

Hatnia kell!

A hűvös fém a karomhoz ért. Belém vágott a szike. Lekötözött tagjaim megrándultak, és a számban tartott bőrszíj ellenére úgy üvöltöttem, mint egy sebzett állat.

– Ne mozogj! – szólt rám a sebész. – Már majdnem… várj, mi a…

Iszonyatos fájdalom hasított az oldalamba, mintha ezernyi éles karom szaggatná a csontjaimról a húst. Úgy éreztem, az utolsó csepp vérem is elfolyik, és olyan erővel haraptam a szíjat, hogy görcsölt az állkapcsom. Morogtam, ordítottam.

Ez a fájdalom nem lehet csupán a vágástól.

Ez valami más.

Megfordult velem a világ, és elsötétült minden. Valahonnan fentről a sebész hangját hallottam.

– Szentek és istenek, még ilyet!

A mellkasom égett, mintha kitépték volna a szívemet. De nem a szívem hiányzott… hanem az illúziófonal. A képességem. Nem!

Kipislogtam a könnyeket a szememből, és észrevettem a sebész kezében egy parányi, fekete, csillogó tárgyat. Akkora volt csupán, mint a körmöm. Kőnek látszott, talán obszidiánnak.

A karomban volt. Most vette ki belőlem.

– Mi az?! – kiáltottam, de a bőrszíj még mindig a számban volt.

A sebész rám meredt. A műtőasztalra omló hajam feketéből barnára változott, göndörből simára. És eltűnt az illúzióarcom.

Vonaglottam, és megpróbáltam felülni. Rázkódott az asztal.

– Mi az?!

– Nem… nem tudom – suttogta elkerekedett szemmel.

A kő és az illúzió. Összefügg a kettő.

Egészen biztosan összefügg.

A sebész hátratolta a székét.

– A nodtachtok! – sziszegte, és megbotlott a dobozban, amelyben az eszközeit tartotta. Felkapott egy jegyzettömböt. – Képességeik vannak. Így tudott a stav rezsim mindent kifürkészni, mindent kihallgatni, mindenhol…

A bőrszíj csattanva a földre esett. A sebész ijedtében felugrott.

– Tedd vissza! – förmedtem rá. Alig láttam a fájdalomtól.

Látta, hogy pillanatokon belül elájulok, talán meg is halok, és azonnal engedelmeskedett. Amint a kő ismét a húsomban volt, elmúlt a rettentő kín. Összeroskadtam, szédültem, az asztal imbolygott velem, akár egy hajó. Levegőért kapkodtam.

– Hihetetlen… – A sebész a térdére tette a jegyzettömbjét, és rezzenéstelen tekintettel írt bele valamit. – Kapcsolódik a vérhez. A felkari artéria… a szívhez legközelebb esik…

A szédülés ellenére megpróbáltam a szavaira koncentrálni. Ha a kő az ereimen át adja nekem az illúzió képességét, akkor logikus, hogy a szívemhez legközelebbi artériához kapcsolódik.

– A lábamba – nyögtem ki.

A sebész felnézett.

– Tedd a lábamba! – Még emlékeztem apám anatómialeckéire, és emlékeim szerint a lábban egy nagy artéria fut. Kockázatos, de meg kellett próbálnom. Nem hibázhattam.

A sebész csak bámult. A hatalmában voltam. Itt tarthat megkötözve, és feljelenthet az első csendőrnek, akit az utcán talál, hiszen valószínűleg amúgy is ezt tervezte… Vagy vághat rajtam egy új sebet, és tanulmányozhatja, hogyan működik a fekete kő varázslata.

Bólintott.

– Igen, rendben. Megpróbálom. – Ismét odanyújtotta a bőrszíjat, és én megint ráharaptam.

Sietve, mélyen belevágott a combomba, ezúttal jobban kapkodott, mint amikor a karomba vágott. De amikor kiemelte a követ, megint rám tört az elviselhetetlen fájdalom. A fekete kő nélkül minden porcikám összeomlással fenyegetett.

Amint behelyezte a követ a combomon ejtett vágásba, elmúlt a fájdalom.

Megint izzadva ziháltam a műtőasztalon, lehunytam a szemem, próbáltam úrrá lenni a szédülésen és a fejvesztett rémületen, ami teljesen megbénított. Egy percen át még gondolkodni is képtelen voltam. Aztán nagyon óvatosan figyelni kezdtem a mellkasomban az érzetet, és megkönnyebbülve észleltem, hogy visszatért. Ismét az enyém volt az illúziófonal, ami eddigi életem során a biztonságomról gondoskodott, és a szívem mögött lüktetett.

– Még mindig… meg tudod csinálni? – kérdezte alig hallhatóan a sebész.

Gondolatban megfeszítettem az illúziófonalat, és amikor odapillantottam, láttam, hogy a hajam megint fekete fürtökben göndörödik. Könnybe lábadt a szemem. A sebész döbbenten figyelt, épp csak a nyála nem csorgott. Találkozott a tekintetünk, és azonnal felöltötte hamis, együttérző mosolyát.

– Köszönöm – motyogtam.

– Ugyan, semmiség! Szegényke, alaposan megszenvedted a műtétet.

Gyakorlottan összevarrta a sebet a combomon, aztán a felkaromat a régi forradás helyén összeégette a vasalóval. Az előző kínhoz képest ez már szinte semmiség volt. Égett hús és friss vér szaga terjengett a levegőben.

– Pihenj csak – duruzsolta a sebész. – Hozok egy kis vizet.

Kiment. Hallottam, ahogy kattan a zár.

Minden porcikám sajgott, de sikerült a megkötözött kezemmel a műtőasztal széle alá nyúlnom. Néhány nappal korábban oda rejtettem a késemet. Gyerekkoromban már annyiszor zártak be, hogy egy életre elegem lett belőle.

Elvágtam a kötelet. Amikor feltápászkodtam, megszédültem, és a műtőasztalra kellett támaszkodnom. Néztem az összekarmolt asztallapot, és próbáltam úrrá lenni a rám törő hányingeren.

Remegő kézzel félresimítottam a hajamat, és megnéztem a felkaromat. A vasaló csúf vörös nyomot hagyott, de amikor megfeszítettem az illúziófonalat, teljesen el tudtam tüntetni. Sírás fojtogatott. A sebek még fájtak, de életemben először teljesen simának látszott a felkarom bőre.

Szabad vagyok! Vagy legalábbis szabad leszek, ha kijutok.

Egy kis könyvespolc mögött megtaláltam az ajtót, amit a sebész lánya említett nekem. Ez jó menekülési útvonalat biztosított arra az esetre, ha a hatóságokat véletlenül érdekelték volna a sebész bűncselekményei. Az ajtón át egy folyosóra jutottam, ahol jobbra indultam, ahogy a sebész lánya mondta. Egy szekrényben megtaláltam és felvettem a takarítóöltözékét. A galléron halvány vérfoltokat láttam, olyan halványakat, mint a lány arcának régi sebhelyei.

A sebész lányát nagyon könnyű volt megvesztegetni, amit meg is értek, hiszen az egész életét láthatatlanul élte. Én aztán tudom, milyen együttérzésre vágyni, és hozzácsapódni az első olyan emberhez, aki valóban megérti a fájdalmunkat. Nagyon reméltem, hogy a sebész lánya már egy Gwynythaidbe tartó hajón ül.

Miután felöltöztem, elővettem az új, bronzból készült zsebtükrömet. Szőke hajat és piros orcát varázsoltam magamnak, a hitelesség kedvéért nem feledkeztem meg a kulcscsontomon éktelenkedő sárgás véraláfutásnyomokról sem. Aztán a konyhába mentem.

Az asztalon egy összehajtott újság hevert: Az elnök pénzt adományoz a nincstelen gyermekeknek, hirdette a cím, amit az elnököt igazi hősként ábrázoló illusztráció kísért. A képen nyoma sem volt az igazi Hulei éles vonásainak, a szemében megvillanó manipulációnak, az önelégült mosolyának. Az igazi Ihan Hulei állandóan megjelent a lelki szemeim előtt, ahogy elmosolyodott a bombatámadás után, melyet saját maga rendezett a saját támogatói ellen, és ráfogta az ellenfelére.

Nodtachtként éveken át követtem és figyeltem Hulei bárót, azt hittem, nálam jobban senki sem ismeri, de kiderült, hogy csak azt láttam belőle, amit mutatni akart. Csak azt a történetet ismertem, amit rajtam keresztül üzenni akart a stav rezsimnek. Csak egy manipulált képet láttam. Egy álarcot, amit az Iket-szigetek népe igaznak hitt.

Nemsokára!, fogadkoztam. Az elnök nemsokára megtanulja, milyen, ha rajta csattan az igazság ostora.

Kinyílt a konyhaajtó. Gyorsan letettem az újságot. A sebész a lányát szólította. Mindkét kezével beletúrt olajozott, ritkuló hajába, ami már ezerfelé állt.

– Ezt soha nem fogják elhinni… Látniuk kell… A pénz! De a kísérletek is… – Nekitántorodott az asztalnak.

Fájt a combom, de erőt vettem magamon, felálltam, és egy székre ültettem. A kezébe nyomtam egy pohár whiskyt, és ő azonnal kiitta.

– Valami baj van? – kérdeztem a lánya halk hangján.

– Valami baj? – Józanság jelent meg a sebész tekintetében a megszállottság helyén. – Van fogalmad róla, hogy ez mit jelent?! Hogy ez mit jelenthet a számunkra? Tudnom kell, mi ez, hogy működik, de a kormány…

Köhögni kezdett. A torkára szorította a kezét.

Hátrébb léptem, miközben ő a saját kezűleg kevert mérgétől fuldoklott: ezt adta azoknak a pácienseknek, akik már nem voltak a hasznára. A szemembe nézett, és kicsordult a nyál a szája sarkán. Összerogyott, és a lánya nevét hörögte.

Fölé hajoltam.

Felém nyújtotta a kezét, de nem ért el.

Egészen addig a lánya alakjában maradtam, amíg ki nem szállt belőle a lélek.

KETTŐ

– BREGAN –

MOST

Firin minden pillanatban kísértette.

Bregan a Nincstelenek negyedének egyik sikátorában guggolt, és egy halott nő karján vizsgálta a késsel belevágott, X alakú sebet. Ahányszor pislogott, a seb helyén mindig Firin nodtacht jelét látta, ahogy a gázlámpák megvilágítják, és ezzel kiderül a lány legsötétebb titka, aztán a színházat elemészti a tűz, és Firin örökre elvész.

Bregan megdörzsölte izzadt homlokát. Kora reggel volt, de máris tombolt a hőség. A másnaposságtól lüktetett a feje, és arra gondolt, hogy megint nem sikerült elűznie a gondolataiból a lányt. Két hónapja próbált megszabadulni tőle, mindhiába.

Firin meghalt. Biztosan nem maradt életben. Értelmetlen rá gondolni, de Bregan mégsem tudta őt elfelejteni. Firint nem lehetett elfelejteni.

Bregan betakarta a halottkém leplével a nő holttestét. Bár vágás éktelenkedett a felkarján, és vorstav stílusú öltözéket viselt, akkor is valószínűtlennek tűnt, hogy ő és a férje nodtacht kémek lehettek valaha. Mindkét tetem csontsovány volt, tele véraláfutásokkal, rongyos ruháik szinte komikusan szedettvedettek. Nem úgy festettek, mint két tapasztalt bérgyilkos.

Sokkal valószínűbb, hogy valaki csak vorstav származásuk miatt végzett velük.

Néhány hónappal korábban Luisonn városa és a környező Iket-szigetek a Vorstav’n Birodalom megszállása és a stav rezsim elnyomása alatt éltek. Nemrég ismét lázadás tört ki, Bregan segítségével a lázadók megdöntötték a rendszert, és remélték, hogy hamvaiból újraéleszthetik a demokráciát. De a vezetőjük, Hulei báró – akit Bregan akkor még teljes bizalommal támogatott – ügyesen megnyirbálta az újonnan kivívott szabadságot, és elkezdte kiépíteni a diktatúrát.

Az ideiglenes elnökké választott Hulei báró bombatámadást intézett a saját támogatói ellen, és ráfogta a szörnyű bűncselekményt Thom Draifey-re, aki ellene akart indulni a választásokon. Azt híresztelte, hogy Draifey ismét a stav rezsim kezére akarja játszani az országot, és mindenkivel elhitette, hogy Firin, aki nodtacht kém, segített neki ebben. Az igazság ezzel szemben az volt, hogy Draifey a munkások érdekeit képviselte, maga is munkás volt, és szívből gyűlölte a stav elnyomókat. De az igazság nem számított.

Luisonnban ismét a félelem volt az úr.

Úton-útfélen halottak bukkantak fel. A Luisonnban élő vorstavok nagy többsége déli származású polgár volt, menekültek vagy menekültek leszármazottai, nem pedig a Vorstav’n Birodalom ügynökei. De Luisonn népe bosszúra szomjazott a nemzedékeken át tartó diktatúra borzalmaiért, és nem érdekelte őket, ha ártatlanok estek áldozatul a megtorlásnak. Az elnökválasztás óta Bregan már legalább tizenöt holttestet látott, amelyekbe ilyen jelet vágtak.

Bregan biztos volt benne, hogy ez is csak egy szerencsétlenül járt, nincstelen család volt.

Sajnos azonban ez másoknak korántsem volt egyértelmű. Bregan háta mögött fiatal csendőrök cigarettáztak nevetgélve, mintha legyőzött ellenség heverne előttük, nem pedig egy ártatlanul meggyilkolt család. Három tetem: egy férfi, egy asszony és egy gyermek. Bregan nehezen vette rá magát, hogy a harmadik lepel alá is benézzen. Az előző héten is legyilkoltak egy családot, ott négy gyermek halt meg.

– Fordítsd meg! – adta ki a parancsot, és rámutatott.

A csendőrök elhallgattak. Egyikük előrelépett, és elhúzta a leplet. Bregan a szája elé kapta a kezét. Néma csendben bámultak.

A kislány alig lehetett négyéves.

Bregan szívébe mart a sárga szín. A kislány ruhája ugyanolyan árnyalatú volt, mint Bregan unokatestvérének az inge. A lányka ruháján golyónyom szakított lyukat. Bregan unokatestvérét hosszú évekkel korábban hurcolták el a Bregan nagybátyjára vadászó stav ügynökök. Az utcán lőtték le, az egész családjával együtt. Ennek a kislánynak X jelet vágott a karjára a gyilkos, akárcsak a szüleiére.

– Takard be! – parancsolta a csendőrnek, és felegyenesedett.

Hátat fordított a halott családnak, és rosszulléttel küzdött.

Tengernyi értelmetlen veszteség.

Tengernyi átkozott, értelmetlen veszteség! Bregan családjának négy nemzedéke harcolt, és áldozta az életét a stav megszállók elűzéséért. Meghaltak a nagyszülei, a nagybátyja egész családja, és számos barátja is. Az anyja árulóvá lett. Apja négy éven át sínylődött a börtönben. Firint háromszor vesztette el. Veszteség, szívfájdalom… És mit értek el vele?

Hulei diktatúráját?

Azt, hogy továbbra is ártatlan családokat gyilkolnak meg az utcákon?

– Ki a tettes? – kérdezte Bregan.

– Nem tudjuk, uram – felelte az egyik csendőr. – Egy járókelő jelentette.

Ezt a gyilkosságot legalább nem a csendőrök követték el. Miután Hulei ráfogta Draifey-re a bombatámadást, és uszításba kezdett a stav rezsim támogatói ellen, a csendőrséghez odaszegődött egy seregnyi, az igazság nevében bosszúra szomjazó suhanc. Aki bátor volt, és ellenvéleményt nyilvánított, az lassanként mind távozott a testületből. Rengeteg visszaélés történt a hatalommal: ártatlanokat vertek meg, ok nélkül tartóztattak le polgárokat, a bebörtönzöttek rejtélyes sérüléseket szenvedtek. A suhancok ugyanúgy el akarták nyomni a vorstav’n származású luisonniakat, ahogy őket nyomta el a stav rezsim. Az elnök és hajbókoló tanácsosai pedig szemet hunytak.

– Kibaszott nodtachtok! – köpött a földre szitkozódva az egyik csendőr.

Bregan ráförmedt.

– Jobb sorsot érdemelt volna ez a család!

A suhanc megrezzent. A tűz óta Bregan alig beszélt a beosztottaival, nem is dorgálta őket.

– De uram, ha tényleg nodtachtok…

– Ha – mordult rá Bregan. – De nem tudjuk. És már sosem fogjuk megtudni.

Ez a szerencsétlen kislány csak egy apró gyermek. Még ha a felnőttek nodtacht kémek voltak is, akkor is emberek. Kivégzés előtt tárgyalást érdemeltek volna. Bregan Firinre gondolt, és sötét pillantást vetett a fiatal csendőrökre.

– Elég a bagózásból, induljatok, és hallgassátok ki az embereket! Hátha valaki tud valamit. Rács mögé akarom dugni a vadállatot, aki elkövette ezt a gyilkosságot.

A csendőrök a földre dobták a füstölgő cigarettáikat, és eloldalogtak. Amikor a sikátor végéhez értek, megjelent egy felkötött karú, szürke egyenruhás férfi. Bregan összevonta a szemöldökét. Mit keres itt az apja?

A többi csendőr lehajtott fejjel iszkolt Dech Nimsayrth útjából. Miután Firin megölte a csendőrfőparancsnokot, Bregan apja vette át a tisztséget. Az emberek hősként tisztelték, látszott rajta a múltja, a stav börtönben töltött idő nyomai, és a kampánybeszéd alatti bombamerénylet után még gyógyuló sérülései. A munkásosztály hőse volt, aki óriási áldozatot hozott a szabadságért. És az emberek megnyugodtak, hogy egy közülük való kapott hatalmat.

Bregan viszont csak azt látta, hogy az apja nem vallja be az igazságot még önmagának sem.

– Nodtachtok? – kérdezte az öreg, és letörölte sebhelyes arcáról a verejtéket.

– Alig hiszem – felelte Bregan. – Mit keresel itt? – Ugyan közös volt az otthonuk, de apa és fia ritkán beszéltek, ha nem munkaügyekről volt szó. Bregan talán még sosem látta olyan boldognak az apját, mint amióta megkapta a csendőrfőparancsnoki rangot. Céltudatos lett, és határozott. Bregan viszont képtelen volt a szemébe nézni.

Dech keresztbe tette ép karját a mellkasán.

– Ezt én is kérdezhetném tőled.

Bregan a tetemekre pillantott.

– Kihívtak három halott nodtachthoz, de egyik sem stav, csak jelet vágtak rájuk. – Az apjára nézett, és látta a tekintetében a helytelenítést. – Mi az?

Az öreg végigmérte a fia munkásosztálybeli öltözékét. Bregan kitűzte ugyan a nyomozói jelvényt a kabátjára, de nem volt hajlandó felvenni az egyenruhát.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte Dech.

Bregan felvonta a szemöldökét.

– Valaki golyót eresztett egy kisgyerekbe.

– Tudod, hogy nem ezt kérdeztem – fortyant fel az öreg. – A főhadiszálláson kellene lenned, a nyomozóirodában. Majd a csendőrök kiszállnak az esetekhez. Miért jöttél ide személyesen?

Azért, mert a vorstav származású polgárok elleni támadások azt jelentik, süllyed a szabadság hajója, gondolta Bregan. Hulei a vorstavok ellen fordította a népet, követte az „oszd meg és uralkodj” elvet. Biztonságot ígért a követőinek, a szomszédaik vére árán.

Néhány hónappal korábban Bregan még az apjához fordult volna, tőle kérdezte volna meg, hogy mitévő legyen. De miután Hulei bombatámadást intézett a saját követői ellen, Bregan hiába kérte Dech tanácsát, az öreg nem hitt neki, és azt mondta, jobban teszi, ha hallgat és engedelmeskedik.

Az öreg szabadságharcos kétségbeesetten remélte, hogy megérte a sok áldozat, amit a reformmozgalomért hozott, és hinni akarta, hogy Hulei elnök tényleg az a jótevő megmentő, akinek mutatja magát.

– Úgy hallottam, minden nodtachtesetet személyesen vizsgálsz ki – jegyezte meg Dech. – A lány miatt?

Bregan egyik lábáról a másikra állt. Talán tényleg miatta. Tele volt marcangoló kérdésekkel, hogy ki is volt Firin valójában, hogy tudta őt elárulni, és vajon szerette-e valaha igazán. Nem apadt benne a kíváncsiság az iránt, hogy miféle volt Firin, de sajnos egyetlen nodtacht-ügy sem hozta közelebb a megoldáshoz. A stav ügynökök képesek voltak teljesen megváltoztatni a külsejüket. Bregan úgy gondolta, hogy ha bárki túlélte közülük a lázadás éjszakáját, az már biztosan elmenekült Luisonnból.

– Nem tetszik, ahogy a munkámat végzem? – kérdezte az apjától.

Az öreg felsóhajtott.

– Nem tagadom, hogy szűkszavú ember vagyok, és tudom, hogy már rég le kellett volna ülnünk megbeszélni, mi történt, min mentél keresztül.

– Térj a lényegre, jó? – Bregan ismét a halottak felé fordult.

– Tudom, hogy szeretted azt a lányt, fiam.

Bregan megdermedt.

– Hagyjuk ezt, apa.

– Miután kiderült, hogy mit tett az anyád, nekem is időre volt szükségem, hogy megnyugodjak. Az árulást sosem könnyű…

– Hagyjuk! – Bregan sötét pillantást vetett az apjára.

Az anyja árulása egy dolog. Firiné… valami egészen más.

– Bregan! – szólt rá mereven az öreg. – Végre nagy nehezen kivívtuk a szabadságot, de most mintha feladtad volna. Nem tökéletes az ország, de most már megvan az esélyünk, hogy olyanná tegyük, amilyennek látni akarjuk.

Tényleg?, gondolta Bregan, és a kislány holtteste mellé guggolt. Hogy lehet rothadó alapokra bármi jót építeni? Kissé visszahajtotta a leplet, hogy megnézze a megvágott, lila kart. Hogy állhat az apja három tetem mellett anélkül, hogy észrevenné, mekkora kudarcot vallottak a reformisták?

A kislány karján az X jelet precízen, szinte sebészi pontossággal vágták. Jobban hasonlított az előző héten talált halottak sebeire, mint arra, ami a szülei karján éktelenkedett.

– Uram! – kiáltott a sikátor túloldalán az egyik csendőr. – Itt van egy asszony, aki azt állítja, tud valamit.

Bregan faképnél hagyta az apját. A sikátor végében két csendőr között egy hajlott hátú nincstelen asszony állt, görbe ujjaival a kócos hajtincseit tekergette. Bregan félrevonta.

– Ismered ezt a családot?

– Nem család – mormogta az asszony.

– Ezt hogy érted?

– A nő a szomszédom volt. Nem volt gyereke. Furcsa nőszemély volt, nem is csoda, hogy kiderült róla, hogy nodtacht.

Bregan összevonta a szemöldökét.

– Mikor láttad utoljára?

– Csak annyit tudok, hogy pár hónapja elköltözött a Lélekvesztőbe, a csatorna melletti régi kalózkocsmába.

Bregan szíve nagyot dobbant.

– Amiből az elnök árvaházat csinált?

– Oda bizony.

A Szabad Gyermekek Otthona Hulei báró legújabb személyes ajándéka volt Luisonn népe számára. Csillogó játékszer, ami eltereli a figyelmet a szabadság és a jog sárba tiprásáról.

– Nem tudod, mi történt azokkal, akik korábban abban az épületben laktak? – kérdezte Bregan.

Az öregasszony megvonta a vállát, de a nyomozó rosszat sejtett. Köszönetet mondott, aztán egy másik tiszthez küldte a nőt, hogy mondja el neki, amit tud.

– Na, mi az? – faggatta az apja.

Bregan összeszorította a fogát. Lehetséges, hogy Huleinek köze van ezekhez a gyilkosságokhoz? Ha igen, akkor köze lehet a többi X jellel elcsúfított holttesthez is? Dech várakozásteljesen nézte a fiát, és Bregannek a nyelve hegyén volt egy kérdés. Fel akarta rázni az apját. Meg akarta vele osztani a félelmeit.

De nem volt bizonyítéka az elnök bűnösségére, és az öreg úgysem hinne neki.

És ha hinne is… mi lenne akkor? Ketten nem elegendők ahhoz, hogy új irányt adjanak az országnak. Legfeljebb elmenekülhetnének. A tűz után Bregan elgondolkodott, hogy mindent hátrahagy, és elhajózik Gwynythaidbe. De hogy is tehette volna, amikor a felmenői mindent feláldoztak, és ő annyi hibát elkövetett? Ráadásul nem akarta, hogy az apja teljesen magára maradjon.

A nap megcsillant Dech Nimsayrth borotvált fején, a sebhelyeken, amelyeket a stav börtönben töltött négy év alatt szerzett. De Bregannek még ennél is jobban fájt látnia az apja bekötözött karját és új sérüléseit. Mert ezt Hulei okozta, és az öregnek fogalma sem volt róla.

– Valójában miért vagy itt? – kérdezte halkan.

Az apja lesütötte a szemét, aztán a sikátort fürkészte.

– Ma este elutazom a külső szigetekre.

– Micsoda?

Dech volt a csendőrség főparancsnoka, nem utazhatott el csak úgy.

– Új kaszárnyát építünk ott, és az elnök azt akarja, hogy odautazzak, hátha találok ígéretes újoncokat.

– De hát te a csendőrség parancsnoka vagy, nem a hadseregé – jegyezte meg Bregan.

Ha az apja nem marad a városban, nem lehetett mellette. Mindketten egyedül állnák a sarat, kiszolgáltatva az elnök intrikáinak.

– Csak biztos akarok lenni benne, hogy nélkülem is boldogulsz – mondta az öreg. – Távol leszek néhány hétig. A testület nagyra becsül téged, de…

Bregan felnevetett. Tehát erről van szó! Ezért jött ide az apja. Talán azt gondolta, hogy apai kötelességének tesz eleget, de csak arról akart meggyőződni, hogy Bregan jól van, érzelmileg elég stabil ahhoz, hogy a távollétében ellássa a feladatait.

– Jó utat! – búcsúzott Bregan hűvösen.

A csendőreinek azt mondta, hogy majd a főhadiszálláson találkoznak később, azzal zsebre vágta a kezét, és a Lélekvesztő felé vette az irányt, ahol Hulei a saját magáról elnevezett árvaházat készült megnyitni.

Tudta, hogy az életét kockáztatja a kutakodással. De Bregan nem örökölte az anyja óvatos természetét, és most már maga mögött hagyta apjának azt a szokását is, hogy a homokba dugja a fejét. Az utóbbi hónapok kérdései minden erejét felemésztették. Talán vakmerőség, de most már ideje volt megtalálni a válaszokat.

Tudnia kellett, hogy Hulei báró áll-e a gyilkosságok mögött.

HÁROM

– FIRIN –

MOST

A Lélekvesztőben nyüzsögtek az emberek. Felsőbb osztálybeliek tülekedtek körülöttem, amitől csak még zavaróbb lett a meleg. Illúziószemélyiségem fekete haját a homlokánál verejték áztatta. A Nincstelenek negyedének sáros, poros utcáira most deszkákat fektettek, hogy a tehetős nézők drága cipőit ne szennyezze a környék. Ez nem a tágas Sarok volt, még csak nem is egy rendes tér. Csupán Luisonn egyik olyan utcája, ahol nagyon ritkán jártak hintók. Nem volt hely a közönség számára, de az elnök ennek ellenére pódiumot emeltetett az új árvaház elé.

Dús, szőke hajával, frissen vasalt, halványszürke öltönyében Hulei üde volt, mint a tavasz.

– A stav rezsim fojtogató uralma alatt a gyermekek túl sokat szenvedtek ebben a városban! – szónokolt. – Túl sokáig tagadták meg tőlük, hogy kövessék a megvilágosodott ösvényt!  – Az alacsonyabb osztálybeliek egyetértő morajára széles mosollyal válaszolt.

Megszorítottam a nyakamban függő medált, és felpillantottam az elnök feletti erkélyre, ahol tiszta, hófehér egyenruhába öltöztetett gyermekek sorakoztak. Huleit cseppet sem érdekelte annak a kislánynak a megvilágosodott ösvénye, aki meghalt a merényletben, amelyet a saját követői ellen követett el. Ezeket a nincstelen gyerekeket is csak a saját politikai céljaira használta.

Úgy éreztem, a jelenléte megszentségteleníti a régi kalózkocsmát, amelynek épületében hajdan az én otthonom is volt.

Vajon tudta, hogy én régen ebben a bérházban laktam?

Vajon ezért választotta?

Miután a Rejtőző Társulat színházában kitört tűzvész során megöltem Hulei báró szövetségesét, Eznurt, a báró kihirdette, hogy nodtacht voltam, és meghaltam. Persze ez nem igaz, de kapóra jött neki a választáson. Jól tudta, hogy életben vagyok, hiszen nem látta a holttestemet.

Az elnököt biztonsági őrök sorfala választotta el a tömegtől, de így is ígéretesen közel volt. Ha hoztam volna magammal pisztolyt, most lelőhetném. De egy ilyen gyilkossági kísérlet a saját vesztem is lenne, és én nem akartam meghalni. Ma nem. Miatta nem.

A medállal babrálva lassú, mély lélegzetet vettem, hogy kevésbé szédüljek a párás melegben. A megnyitóra és a ma esti nagyszabású jótékonysági gálára már napokkal ezelőtt kiküldték a meghívókat a rangos polgároknak és a külföldi méltóságoknak. A fél város itt sürgött-forgott, mindenki szerette volna megnyerni a hőn szeretett elnök jóindulatát. Drága, hímzett gwyn ruhámban tökéletesen elvegyülhettem a tömegben.

Az elnök mögött, a bejáratnál ott állt az Iket-szigetek teljes tanácsa és egy tucat magas rangú külföldi. Utóbbi látogatók a kereskedelmi tárgyalásokra érkező képviselők voltak. Összehúztam a szemem a tűző nap ellen, és végigmértem egy rezzenéstelen arcú, narancssárga katonai díszegyenruhás szenátort Gwynythaidből. Nem ismertem személyesen, de a felkelés előtt az elsők közt volt az északi országok vezetői közül, aki Hulei segítségére sietett a stav rezsim ellen. A múlt héten négyszemközt is találkozott az elnökkel. Úgy tűnt, Hulei bízik benne. A qunsii és kirru küldöttekkel ellentétben a gwyn szenátor egyelőre nem próbált meg a háta mögött szervezkedni.

– Az ott Oddewn szenátor? – fordultam tudatlanságot színlelve a mellettem álló nőhöz.

– Igen – suttogta Veska’nora, a táncszínházból nemrég színházzá alakult Nagyszínház igazgatója. – De mondtam már, hogy ő nem szokta pártolni a művészeteket.

– Elfelejtettem – hazudtam szemrebbenés nélkül. – Nem gondolod, hogy azért még érdemes lenne beszélni vele?

A felkelés után segítettem Veska riválisainak, a Rejtőző Társulatnak színpadra vinni a hírhedten nehéz Qoyn és Insei című darabot, és elnyerni az egész város csodálatát. Miután porrá égettem a Rejtőző Társulat színházát, Luisonn minden mecénása a segítségükre sietett, köztük Veska’nora támogatói is. A Nagyszínház a csőd szélén táncolt. Miután híre kelt a halálomnak, új alakot vettem fel, és új életet kezdtem. Thora Dayly lettem, egy Gwynythaidből érkezett rendező. Elvállaltam, hogy megmentem a Nagyszínházat a bukástól. Thora alakjában beférkőztem az elit körökbe, így még erre a gálára is meghívást kaptam.

– Mi lenne, ha beszélnék vele ma este? – vetettem fel lágy gwyn akcentussal. – A honfitársam, így talán…

– Thora, csak az időt vesztegeted – sóhajtott Veska. Szórakozottan végigsiklott a tekintete Hulei tisztelőin. Gyerekként sokszor meglestem Veskát a Nagyszínház padlásáról, és tudtam, mennyire nyugodt és fegyelmezett. Még Bregan is csodálta őt, amikor a próbák alatt leselkedtünk. De most hajszálrepedések keletkeztek Veska kikezdhetetlenül elegáns megjelenésén. Megrázta, hogy a támogatói elpártoltak tőle.

– Az új Gyermekotthon és a hamarosan megnyíló további hasonló intézmények feladata, hogy a jövő csodálatos nemzedékét nevelje – szónokolt Hulei.

– Ó, milyen nemes! – sóhajtott fel mellettem egy fiatal színésznő.

Mögöttünk felmordult Sochya’tov, a vorstav táncosnő. Határozott arcvonásain verejték csillant.

– Ez csak színjáték! – jegyezte meg erős akcentussal.

– Ne mondj rá ilyet! – dorgálta a színésznő.

– Maradjatok már csendben! – szóltam rájuk.

Sochya haragos pillantást vetett rám. Ellenségnek tekint, amióta új, nem vorstav színészeket vettem fel a Nagyszínház társulatába. Fogalmam sincs, mire számított. Ami a serdzat táncot illeti, tényleg páratlan tehetség. Bár Bregan és én sosem tartottuk nagyra ezt a műfajt, mivel nem színdarab, de Sochya iránt mégis csodálatot éreztünk. A felkelés után azonban az emberek már nem kértek a vorstav’n művészetekből. Színházra vágytak, és Sochya teljesen alkalmatlan volt színésznőnek.

– De komolyan, csak rá kell nézni – morgott Sochya. – Pont olyan, mint az összes többi politikus.

És valóban. A kísértetiesen engedelmes árvákra néztem. Huleit egyáltalán nem érdekli a jövőjük. Ha érdekelné Luisonn ifjúságának helyzete, akkor a kereskedelmi és adóügyi reformokat arra használná, hogy az alacsony osztályokból származó családok asztalára is elegendő étel kerülhessen. Ehelyett a gazdag barátainak nyújt adókedvezményeket. Minek nyitna árvaházat? Nyilván azért, mert ez jó színben tünteti fel, de Hulei sosem cselekszik egyszerű indítékból.

Nem számít. Ha meghal, vele temetik a terveit is.

Az elnök felemelte az ollót.

– Minden gyermek megérdemli az esélyekkel teli jövőt – jelentette ki, majd elvágta a szalagot.

A tömeg ujjongott, Hulei pedig az épületbe vezette a gyerekeket. Ezután üdvözölte a külföldi látogatókat, akik közt megpillantottam egy ismerős, szőke férfit. A falnak támaszkodott, és úgy festett, mintha az elnök árnyéka lenne.

– Az ott kicsoda? – kérdeztem.

– Unji Hulei – felelte Sochya.

Az elnök öccse.

– És mit keres itt? – csúszott ki a számon.

– A másik küldött tegnap visszament Qunsiiba – magyarázta Sochya. – Unji helyettesíti.

Meglepve néztem a vorstav táncosnőre. Fogalmam sem volt, hogy szokott újságot olvasni, és nem is sejtettem, hogy érdeklik a kereskedelmi és politikai ügyek.

– Fontos lenne megkörnyékeznünk – fordultam Veskához.

Amikor évekkel korábban stav ügynökként kémkedtem Ihan Hulei báró után, megtudtam, hogy Qunsiiban az egyik leggazdagabb ember a báró öccse, Unji. Mégpedig nem csupán a családi vagyonnak köszönhetően. Ő is nagy üzleti tehetség volt, a többi Hulei fivérhez hasonlóan. A két legfiatalabb Hulei fivér az emberek vágyaiból húzott hasznot. Luisonn új elnöke mások mohóságát használta ki, Unji pedig a késztetéseikből merített. Jelenleg is ő volt a bátyja qunsii színházainak igazgatója, így tökéletes potenciális mecénás lehetett Veska számára.

Számomra pedig tökéletes indok lehet, hogy az elnök közelébe férkőzzek. Hasznosabb volt, mint a gwyn szenátor.

A közönség hirtelen mozgolódni kezdett. Tülekedés támadt, még közelebb sodorva engem a Nagyszínház többi tagjához.

– Nos? – kérdeztem, miközben Veskával már a csatorna felé sétáltunk.

– Mi az? – kérdezett vissza.

– Megkérjük Unji Huleit, hogy támogasson minket?

Veska sóhajtott.

– Megpróbálhatod. Talán jó is, ha ő az első, akit megkérdezel. Én ma csak későn érek vissza.

Megtorpantam, és rámeredtem. Sochya szintúgy. Mögöttünk valaki zsörtölődött.

– Miért? – kérdeztem Veskát. A jótékonysági gála lenne a legjobb alkalom a mecénások megkörnyékezésére. Mi más lehet ennél fontosabb?

Összenéztem Sochyával, de nem tudtam kiolvasni a szeméből a gondolatait. Felszegte a fejét, és sarkon fordulva követte a Nagyszínház igazgatóját.

– Csúnya dolog, hogy ilyet mondok, de Sochya igazán rémes nőszemély! – motyogta a fiatal színésznő.

Elvigyorodtam. Ha rajtam múlna, inkább te kapnád a főszerepeket, gondoltam magamban. Ez a fiatal lány még nagyon tapasztalatlan volt, de Sochyánál már most is sokkal jobb színésznőnek bizonyult. A vorstav’n táncosnő pocsékul játszott, Veska mégis megtartotta a Nagyszínház sztárjának. Sejtésem szerint Sochya tudott valamit Veskáról, de ez lényegtelen. A Nagyszínház nekem csak hasznos alibi volt. Igazából nem vonódhattam be ismét a színház világába, hiszen a célom egészen más volt: ki akartam tekerni Hulei elnök nyakát. Minél fájdalmasabban, annál jobb.

A többiek után sietve még visszanéztem a régi kalózkocsmára, ami hajdan az otthonom és a börtönöm volt. Unji és a kereskedelmi attasék már bementek. Megmarkoltam a nyakláncomat, és a körmöm végigszaladt a nyitható medál hátuljába vésett kis vájaton. A Nincstelenek negyedében praktizáló, immár halott sebész mérgéből annyit rejtettem a medálomba, amennyi elegendő két ember megöléséhez.

Ihan Hulei ma este hörögve kileheli sötét lelkét, hiába hitte, hogy ő lehet a világ ura.

Hátat fordítottam a rikító színre mázolt árvaháznak, és Veskát kerestem a tekintetemmel. Ekkor megakadt a szemem egy olajzöld kabáton. És vörös hajfürtökön. Majdnem feldöntöttem egy felettes osztálybeli asszonyt, de képtelen voltam kinyögni egy bocsánatkérést.

Bregan itt van!

NÉGY

– BREGAN –

MOST

Luisonn polgárai évtizedek óta először mintha egységbe kovácsolódtak volna. Hulei ragyogott a déli napfényben, és a gyermekek megmentéséről szóló költői beszédét ámuló nézők hallgatták minden társadalmi osztályból. Bregan egy bérház falánál húzódott meg az árnyékban, és szinte érezte, ahogy a tömeg szíve lelkesülten dobog a hazug szavak hallatán.

A frissen felújított árvaház úgy tűnt ki a nyomorúságos környezetből, ahogy egy báró tűnne ki a nincstelenek közül. A Lélekvesztőben nem sok régi kalózkocsma akadt. Ezek azonban erős kőből épültek, túlélték a stav rezsim dúlását, és több nemzedéknyi nincstelennek adtak otthont. Hulei éles szemmel kiválasztotta a legalkalmasabbat a tervéhez.

De mi történt vajon az itt lakókkal? Holtan feküdtek valami sikátorban, mint az a nő, vagy ilyesmit csak Bregan rosszhiszeműsége feltételezett?

Hulei végigmondta a beszédet, aztán bement. A tömeg szétszéledt. A Lélekvesztő sáros kis mellékutcáin a legszegényebb nincstelenek tengették az életüket, ezért a legtöbben inkább a keskeny főutcát választották a távozásra.

Bregan a tömeggel szemben tolakodott az árvaház felé, és az út túloldalán megpillantotta Mezuát. A Rejtőző Társulat igazgatónője a tenyerével árnyékolta a szemét a tűző nap ellen. Csak Suri jött vele, aki Firin elvesztése óta a társulat legjobb színésznője volt.

Bregan kerülte a Társulatot. A színházat elpusztító tüzet ugyan Firin gyújtotta, de csak azért tehette meg, mert Bregannek fogalma sem volt, miféle szerzet a lány. A Társulat tagjai mindenkinél jobban ismerték Bregant, lehetetlen lett volna előttük eltitkolni a bűntudatát. Azt azonban még ők sem tudták, hogy Bregan megpróbált szembeszegülni Hulei báróval. Ez veszélybe sodorta és megfosztotta volna a Társulatot a jól megérdemelt békességtől. Így a tűz után Bregan az apjához költözött, és a régi színésztársak hiába kérték, hogy találkozzon velük. Bregan tudott róla, hogy egy mecénás ideiglenesen helyet adott nekik a Banknegyedben, de nem látogatta meg őket.

Az árvaházhoz érve Bregan behúzódott az épülettől északra futó sikátorba. A közelben élők talán tudnak valamit a régi kalózkocsma korábbi lakóiról.

A sikátor olyan keskeny volt, hogy Bregan az egyik kezével megérinthette volna az árvaház falát, a másikkal pedig a szemközti oldalon düledező házakét. A Véres Ötödnap utáni években, amikor a stav rezsim a reformistákra vadászott, Bregan hónapokon át egy ilyen házban bujkált fagyoskodva. Akkoriban el sem tudta képzelni, hogy van jövő, nemhogy fényes jövő. És ez most ismét így volt.

A fagy emlékétől megborzongva átlépett egy kék festéktócsát. Az árvaház falain még száradt a festés. A csizmája alatt sár cuppogott. Az árvaház felső emeletéről kandikáló szempárok figyeltek, de amikor Bregan felnézett, eltűntek.

A sikátor egy domb tetején ért véget. Kanyargós, sáros ösvény vezetett a távoli Középcsatornához, ahol a felsőbb osztálybeliek kényeskedve emelgették a ruhájuk szegélyét, hogy beszálljanak a várakozó gondolákba. A legközelebbi ütött-kopott, még a kalózok idejében épült ház tornácáról egy nő nézte Bregant. Alig kőhajításnyira állt az árvaháztól, és cigarettát fogott kesztyűs kezében.

– Csak nem henteregni vágyik uraságod? Korán van még ahhoz, de ha akarja, szívesen.

Bregan megrázta a fejét.

– Annak akarok utánajárni, mi történt a korábban itt lakókkal – mutatott az árvaházra.

A nő felvonta erősen kifestett szemöldökét. Bregan sóhajtva elővett egy kis aprópénzt.

– Pár hete elkergették őket – mesélte a nő. – Az éjszaka közepén kiterelték mindet.

– Ezt hogy érted? Kiterelték?

A nő a csatorna felé intett a cigarettával.

– Csónakokra tették őket.

– Kicsoda? Csendőrök?

A nő megvonta a vállát.

– Sötét volt, nem lehetett látni, hogy volt-e rajtuk egyenruha, vagy sem.

Bregan a csatorna koszos vizét fürkészte. Már az is aljasság, hogy az épület lakóit kilakoltatták, de hogy utána mi történt velük… Elképzelte, ahogy a sikátorban egyre több a hulla. Ha Hulei állt a „kiterelés” mögött, akkor lehet, hogy a testőreivel végeztette a piszkos munkát, vagy néhány csendőrrel. De hová vitték azokat az embereket? És miért?

Egyiküket már meg is találták holtan. Hogy lehetséges ez? Hulei nem riadt vissza a gyilkosságtól, de mindig célja volt vele. Mi haszna lehet a halott nincstelenekből?

– Keres talán valakit, aki itt lakott? – kérdezte Bregantől a nő.

– Csak megpróbálok rájönni, hová tűnhettek.

A nő eltaposta a csikket.

– De hát minek? Szörnyű népség volt.

– Hogyhogy?

– Sütött róluk a kétségbeesés.

Bregan megemelte a sapkáját. Nem akart tovább faggatózni, nehogy gyanút keltsen.

– Köszönöm, hogy időt szánt rám.

– Ha kedve támadt, jöjjön csak be – kínálkozott a nő.

Bregan nem nézett hátra, csak intett. A Lélekvesztő után a Halászrakparton át folytatta az útját, és úgy érezte, súlyos teher nehezedik rá. Vajon az apja tudott ezekről a kilakoltatásokról? Tudja, hová kerültek az emberek? És érdekelné egyáltalán?

Lehet, hogy túl nagy ügyet csinál az egészből. Lehet, hogy nincs szó többről, mint egy találomra meggyilkolt vorstav polgárról, és ettől teljesen függetlenül néhány nincstelen kilakoltatásáról, akik korábban pont abban az épületben éltek. De Bregan az elmúlt hónapokban megtanulta, hogy soha semmi nem olyan egyszerű, mint amilyennek látszik. Muszáj lesz beszélni az öreggel, mielőtt még elutazik, és kideríteni, hogy mit  tud.

Mire felért a Nádordombra, a csendőrparancsnokságra, már fullasztó volt a hőség. Bregan a régi börtöncellákban berendezett irodák felé vette az irányt, hogy letegye a kabátját. Ha itt van az apja, akkor a főparancsnoki irodában lesz. Ha nincs itt, akkor pedig talán otthon találja. Bregan kulcsa megcsörrent, ahogy kinyitotta a saját irodájának az ajtaját. Az öreg néhány óra múlva elhajózik, addig még beszélniük kell. Az ajtó nyikorogva kinyílt. Bregan kinyújtotta a kezét, hogy a fogasra akassza a kabátját, de megdermedt.

Az íróasztala mögött ott ült az elnök, és mosolygott.

ÖT

– BREGAN –

MOST

Bregan a fegyveréért nyúlt.

De amint a pisztolyhoz ért a keze, hallotta, hogy valaki másnak kattan a fegyvere. A sarokban egy fekete egyenruhás férfi emelte fel a pisztolyát. Hulei személyes testőrségének parancsnoka, Nusio volt az. Csonttá aszott öregember, de a tekintete vérbeli gyilkosról árulkodott.

Bregan feltartotta a kezét.

– Elnök úr! Váratlanul ért, hogy itt találom.

Hulei hátradőlt Bregan székén.

– Jó estét, nyomozó! – Még mindig az árvaház megnyitóján  viselt, makulátlan szürke öltöny volt rajta.

– Miben segíthetek? – kérdezte Bregan.

Közben arra gondolt, bárcsak elsüthetné a fegyverét. A színházat elpusztító tűz óta nem állt ilyen közel az elnökhöz. Azon az éjszakán Firin meghalt, és Hulei a saját hasznára fordította az ebből szőtt hazugságokat. Bregan úgy érezte, füst és hamu tölti meg a tüdejét.

De a testőr elállta az ajtót. Régen, amikor Hulei báró elkezdett a reformistákkal szövetkezni – és amikor Bregan még álomvilágban élt Firinnel –, Nusio folyton a gazdája mellett volt. Bregan aztán évekig nem látta, de a tűz óta ismét előkerült. Senki sem tudja, honnan parancsolta maga mellé ismét az elnök, és ezúttal kinevezte a testőrsége vezetőjének.

Bregan sokszor eltűnődött, hogy vajon Nusio-e az a nodtacht, aki Hulei alkalmazásában áll, és aki Addym Taidd alakjában bombát robbantott a kampánybeszéd alatt, amit aztán Thom Draifey-re fogtak.

Az elnök felállt. Összekulcsolta a kezét a háta mögött, és körbepillantott a frissen kifestett irodában, ami régen stav börtöncella volt. Bregan egyik lábáról a másikra állt. A felkelés után Thom Draifey ugyanebben a helyiségben figyelmeztette őt arra, hogy miféle ember valójában Hulei báró. Mi lett volna, ha Bregan akkor hallgat rá?

– Úgy hallottam, hogy ma ott voltál az árvaháznál – jegyezte meg Hulei.

Bregan mély levegőt vett.

– Reggel egy gyilkosság áldozataihoz hívtak ki, és az egyikük régen pont abban az épületben lakott. Reménykedtem, hogy több információt szerezhetek a halott asszonyról.

Az elnök figyelmesen nézte Bregant, aki szinte kíváncsi volt, milyen hazugsággal fog most előállni.

– Ide figyelj, fiam! – fordult hozzá atyáskodva Hulei. – Időt akartam hagyni a gyászodnak, de beszélnünk kell arról az éjszakáról, amikor leégett a Rejtőző Társulat színháza. Tudtad, hogy az a lány nodtacht volt?

Bregan szíve elszorult.

– Nem. Csak aznap éjjel tudtam meg.

– De nem nekem szóltál róla először.

Valóban nem. Bregan Surinak szólt először.

– Szerettem Firint – mentegetőzött. – Tétováztam. Most már tudom, hogy nagy hibát követtem el. – A legmeggyőzőbb hazugságokban mindig van egy mákszemnyi igazság. Ezt Firin tudta a legjobban.

Hulei az íróasztal szélére ült.

– A szerelem vak, és elvakíthat. De ugye megérted, hogy most elbizonytalanodtam a hűségedet illetően?

– Firin meghalt, uram. – Ha Hulei már nem bízik benne, akkor hogyhogy életben hagyta?

Az elnök Nusióra pillantott, aztán ismét körülnézett az irodában.

– Felbecsülhetetlen érték a kormány számára a segítséged.

Felbecsülhetetlen értékű sakkbábu vagyok, gondolta Bregan.

– Édesapád úgy gondolja, hogy fényes jövő várhat rád a testületnél – folytatta Hulei. – És én egyetértek vele.

– Milyen jövő? – kérdezte Bregan.

Hulei elvigyorodott.

– Talán tagja lehetnél a kabinetnek, vagy tanácsosként is…

– Ezek szerint végre megtartják a választásokat?

Hulei ujjai megrebbentek. Miután a robbantást Thom Draifey-re fogta, elhalasztották a választásokat, így az ideiglenes tanács – melynek tagjai szinte mind a báró zsebében voltak – a helyén maradt, Draifey munkástanácsosi pozíciója pedig továbbra is betöltetlen volt.

– Még nem – felelte elnéző mosollyal. – Egyelőre nagyon veszélyes lenne kampányt indítani, hiszen még mindig lecsaphatnak ránk a vorstavok. De hamarosan.

Ócska hazugság. A vorstavok már nem jelentettek fenyegetést. A déli birodalom évek óta nyögte az aszályok súlyát, és ezt tetézte a felkelés. Hulei kivégeztette a vorstav’n vezetőket Luisonnban, és útját állta a kereskedelemnek az északi országokkal. Bregan olyan híresztelést is hallott, hogy Dreznor’proska’ed’nov császár súlyos betegségben szenvedett. A vorstavokat legyőzték, nem tudnának ellentámadást indítani.

Hulei azért halasztotta el a választásokat, hogy mindent ő irányíthasson. Bregan azon sem csodálkozott volna, ha többé nem tartanának választásokat, de fogalma sem volt, mennyit árulhat el a gyanúiból. Úgy tűnt, hogy az elnök nem sejt belőlük semmit, de mintha most mégis fenyegetést látna benne, ami a tűz előtt elképzelhetetlen lett volna. Talán azért, mert Bregan nagyon közel állt Firinhez. Az elnök számított rá, hogy Bregan elpártol tőle, tehát veszélyes lett volna most megingathatatlan hűséget színlelni. Célszerűbb lenne valamennyit elárulni abból, amit tudott, hogy a többit titokban tarthassa.

– A csendőrök felnéznek rád – folytatta Hulei. – A példaképük vagy, de én úgy látom, hogy már nem szívvel-lélekkel végzed a munkádat. – Bíráló pillantást vetett Bregan civil ruhájára, amit egyenruha helyett viselt.

– Nem akarok olyan kormányt szolgálni, amely a saját népe ellen szervez merényletet, amit aztán ráfog egy ártatlan személyre – felelte Bregan szárazon.

Hulei szeme megvillant. Felnevetett, és Bregan esküdni mert volna, hogy a mosolyában elismerés bujkált.

– Valóban ezt gondolod?

Bregan meg sem rezdült. Az elnök folytatta.

– Fiam, a kampánybeszéd alatti robbantás kapcsán minden nyom Draifey-hez vezetett. Pont te göngyölítetted fel a szálat!

Ez valóban így volt. Bregan vezette a vizsgálatot Draifey ellen. Bedőlt minden jelnek, amit Hulei szervezett, és elmondta a hírlapoknak, hogy Draifey a feketepiacon egy egész hajórakomány fegyvert vásárolt. Amikor felrobbant a színpad a kampánybeszéd alatt, minden Draifey ellen szólt. Bregan csak a merénylet után döbbent rá, hogy Hulei áll a háttérben. De akkor már késő volt.

– Ha ön mondja, bizonyára úgy van – felelte hűvösen.

A folyosó felől súlyos léptek hallatszottak.

– Neked megvan a magadhoz való eszed, Bregan – mondta az elnök, és felállt. – Apádhoz hasonlóan a szíveden viseled a nép sorsát. De téged nem vakít el az optimizmus. Ebben inkább anyádra hasonlítasz. – Bregan összeszorította a fogát. Talán tényleg így volt, de Hulei nem ismerte olyan jól az anyját, hogy ezt kijelenthesse. – Csendőrfőparancsnokként az édesapád olyan hűséget képvisel, ami elengedhetetlen, ha a jövő nemzedéke számára gondoskodni akarunk a békéről. Te is a jövő nemzedéke vagy. Apád mindent érted tesz. Remélem, tisztában vagy ezzel.

Kintről hangok szűrődtek be, Bregan azonnal felismerte az apja halk tenorját. Az elnök utolsó mondata ködként telepedett köréjük. Huleinek szüksége volt az öregre, mivel a munkások istenítették Dech Nimsayrtht – és Bregan volt az öreg egyetlen gyenge pontja. Ezért maradhatott életben.

– Értem – nyögte ki Bregan ökölbe szorított kézzel.

– Pompás – vigyorodott el Hulei.

Kinyílt az ajtó.

– Elnök úr! – Dech egyáltalán nem tűnt meglepettnek. Mögötte egy fiatal csendőr állt, egyike a reggeli helyszínelőknek. A csizmájára kék festékpöttyök száradtak. Bizonyára követte Bregant a gyilkosság helyszínétől az árvaházig. Vajon már azelőtt is az elnök kémje volt, hogy Bregan felvette a csendőrséghez? Vagy csak ezután kezdett szaglászni?

Hulei megrázta Dech kezét.

– Szerintem Bregan elboldogul a feladattal.

Miféle feladattal? Bregan az apjára nézett.

– Fontos küldetést bízunk rád – mondta az öreg.

– Édesapád elutazik a külső szigetekre – folytatta Hulei. – A távollétében te vagy az egyetlen, akire ilyen bizalmas feladatot rá merek bízni. – Breganban forrt a düh a cinikus megjegyzés hallatán.

– Állok elébe! – felelte hasonló hangsúllyal.

Dech kihúzta magát, láthatóan fogalma sem volt, miféle játszma zajlik.

– Fiam, remélem, hogy ez valamiféle lezárásként segíthet neked. Le kell tartóztatnod Veska’norát.

A Nagyszínház igazgatónőjét?

– De hát miért? – hüledezett Bregan.

– Azért, mert nodtacht – válaszolta az öreg.

HAT

– FIRIN –

MOST

Megrezzentem, amikor a biztonsági őr végighúzta az ujját a felkarom illúziótól bronzbarna bőrén, ahol régen az X alakú forradás éktelenkedett. Thora alakjában voltam, és még gyógyult a forró vasalóval összeégetett sebhelyem. A pompás Kereskedelmi Székház nagytermének ajtaját őrök állták el, és vendégek százai álltak sorba, hogy stólájukat, kabátjukat vagy felöltőjüket eltávolítva bemutassák a karjukat, mielőtt beléphetnének Hulei jótékonysági gálájára.

Senki nem vette rossz néven az ellenőrzést, de nem is mertek volna tiltakozni. Az embereknek fogalmuk sem volt arról, hogy a nodtachtok képesek az alakváltásra, de enélkül is rettegtek a stav kémektől. És még jobban féltek attól, hogy valaki őket nodtachtnak hiheti.

Miután Hulei ráfogta ellenlábasára, Thom Draifey-re, hogy a stav rezsim szimpatizánsa, majd elhíresztelte, hogy én nodtacht vagyok, a nép a vorstav származású polgártársak ellen fordult. Ártatlanokat tartóztattak le, támadtak meg, sőt még gyilkosságokat is elkövettek mind a civilek, mind pedig a csendőrök. Olyan idők jártak, amikor már egy sanda pillantásnak is súlyos következményei lehettek, akár a felsőbb osztálybeliek számára is.

A Kereskedelmi Székház minden sarkára és minden kapujába biztonsági őröket állítottak, akiknek fekete egyenruhája kísértetiesen hasonlított a stav nodtachtok öltözékére. Körülnéztem, de nem találtam egyetlen csendőrt sem. Aztán rádöbbentem, hogy tulajdonképpen csak egy csendőrt keresek, egy bizonyos vörös hajút. Gyorsan abbahagytam a nézelődést.

Nem szabad állandóan rá gondolnom.

– Rendben, hölgyem, mehet – mondta az őr.

Megigazítottam a drága, fekete stólámat és a türkizkék, aranyhímzéses gwyn stílusú ruhám kivágását, aztán befelé indultam, miközben újra felvettem a fekete csipkekesztyűmet is. Sochya’tov követett. Körülöttünk fellélegeztek a már leellenőrzött vendégek. Feltételezték, hogy az ellenőrzésen átjutva odabent már teljes biztonságban vannak.

Heteken át sikerült kizárnom Bregant a gondolataimból, és a szívemből is. Mindannak ellenére, amin keresztülmentünk, és amit neki adtam magamból, mégiscsak elárult. A Qoyn és Insei premierjén, amikor felfedezte rajtam a nodtachtok X alakú jelét, úgy döntött, hogy inkább Huleihez marad hű, mint hozzám. Elárulta az elnöknek, hogy nodtacht vagyok, és esélyt sem adott nekem, hogy megmagyarázzam. Bregan a saját bőrét mentette, engem pedig letartóztattak, és majdnem ki is végeztek miatta.

Egész életem árulások sora volt, a saját apám árulása érintett a legfájdalmasabban, de mégis olyan ostoba voltam, hogy elhittem: Bregan talán kivétel lesz. Kár volt. Az emberek mindig a maguk bőrét mentik, még az olyan szilárd elveket vallók is, mint Bregan. Így aztán kivágtam őt a múltamból, mint egy fekélyt, és új életet kezdtem. Új életet, ahol nem ismerem őt, nem gondolok rá, nem érdekel a sorsa.

Egészen mostanáig.

De amikor megláttam őt az árvaház előtt, mintha a napba néztem volna. Mit keres ott munkásruhában? Miért szimatol a környéken? Tudta vajon, hogy régen pont abban az épületben laktam? Ha Hulei tényleg miattam választotta ezt a helyet, akkor lehetséges, hogy az épületet és Bregant próbálja felhasználni, hogy előcsalogasson engem? Bregan engem keresett? Rám vadászott?

Elég!, parancsoltam megálljt a gondolataimnak.

Azért jöttem, hogy eltegyem láb alól az elnököt.

A Kereskedelmi Székház nagytermében csupa csillogás és pompa fogadott. A ragyogó csillárok fényében szivarfüst gomolygott. Émelyítő parfümillat terjengett. Vendégek százai érkeztek ünnepi qunsii öltözékben, nemes gwyn ruhákban, élénk mintás kirru kelmékben. Kerek asztaloknál lehetett helyet foglalni, de a legtöbben talpon voltak, és számos mutatványos köré csoportosultak. Észrevettem egy gwyn táncost, egy kirru muzsikust, és egy bűvészt, aki talán qunsii lehetett. A tanács tagjai közül néhányan részegen nevettek valamin.

Az elnök viszont még nem érkezett meg.

Összevontam a szemöldökömet. Bizonyára nagy pompával óhajt bevonulni. A terem elején, őrök sorfala mögött szögletes asztal állt egy emelvényen. Az elnök széke magasabb és díszesebb volt a többinél, szinte trón benyomását keltette. A tanács néhány tagja már leült, és várták az elnök szónoklatát. Unji Hulei nem volt köztük.

A főasztal mögött, az emelvényen, a fal mellett gyerekek álltak frissen vasalt egyenruhában, szigorú felnőttek vigyáztak rájuk, akik bizonyára a nevelőik voltak. Tágra nyílt, szinte ijedt szemmel figyelték a gálát.

Próbáltam elnyomni az emlékeimet, de hajdani gyerekek, régi idők jutottak az eszembe. Forrt bennem a rég eltemetett harag. Förtelmes, ahogy Hulei kihasználja ezeket az árvákat, és mutogatja őket, mintha kiállításra felkészített kutyák lennének.

A méreggel teli medállal babrálva figyeltem Hulei üres pezsgőspoharát és az őröket. Csak öten álltak az emelvény előtt. Hulei a tűz óta még sosem bízta magát ilyen kis létszámú testőrségre. Talán a többiek majd vele érkeznek? Vagy azt hiszi, hogy itt biztonságban van?

– Nem láttad Veskát? – fordultam Sochyához. A táncosnő megrázta a fejét. A Nagyszínház igazgatója nem késhet ennyit, ez már tiszteletlenségnek számít. Ráadásul sokkal nehezebb lesz a főasztalhoz férkőznöm, ha nem jön el.

Ha felvenném Veska alakját, könnyen odaléphetnék… De nem tehetem. Amint Hulein láthatóvá válnak a mérgezés jelei, az őrök lezárják a termet. Azonnal összeírnák, hogy ki kerülhetett az asztal közelébe. Thora Dayly el tudna tűnni, Veska’nora viszont nem. Nem állhatok bosszút az elnökön úgy, hogy más issza meg a levét.

– Keressük meg Unjit! – mondtam, és a vállam fölé húztam illúziófekete fürtjeimet. Veska nélkül kell boldogulnom.

– Ott van – mutatta Sochya.

Az elnök öccse egy asztalnál ült, és a qunsii bűvészt figyelte. Ugyanolyan sűrű, szalmaszőke haja volt, mint a bátyjának, de valahogy sápadt és erőtlen benyomást keltett, mint aki túl sokat iszik, és túl kevés időt tölt a szabadban. Drága öltönyét félregombolta, a haja kócosan meredezett. Hiába látszott rajta a gazdagság, akkor is rendezetlen és elhanyagolt volt.

Körülötte az emberek egy kártyatrükköt lestek ámulva, de Unji elmerült a beszélgetésben egy nővel, akit felismertem. A kirru kereskedelmi attasé volt. Úgy értesültem, hogy az északi országok kormányait aggasztotta Hulei villámgyors hatalomra kerülése. Unjinak vajon lehetett valami köze ehhez? Talán összeesküvést sző az attaséval? Ha igen, akkor elkéstek vele.

Ma este megörvendeztetem őket.

Odavezettem Sochyát az asztalhoz a tömegen át, de a bűvész valamiért kipécézett bennünket. – Elnézést, nem ismerem magát véletlenül? – szólt, és felénk sietett. Levette fekete cilinderét, megállt előttem, és pont eltakarta Unjit. Dühösen meredtem rá, majd elakadt a lélegzetem. A bűvészről a selyem jutott az eszembe. Sötét, sima, félhosszú haj és simára borotvált, gyönyörű arc. Vérvörös bársonyzakója kiemelte élénkzöld szemét. Fekete selyemingét félig kigombolta, látszott az izmos mellkasa.

– Nem ismerem önt véletlenül? – kérdezte ismét, és közben Unji felé villant a tekintete. Ezek szerint nem csak én pályáztam az elnök öccsének a figyelmére.

Mindenki minket nézett, kivéve Unjit.

– Nem – feleltem határozottan. – Egészen biztosan nem.

Csak perceim voltak, hogy beszéljek Unjival, mielőtt Hulei megérkezik, és belekezd a beszédébe. Nem vesztegethettem az időt holmi trükkökre. Reméltem, hogy a bűvész barátságtalan pillantásomat látva odébbáll.

De nem tette.

– Egészen biztos benne, hogy nem tudom a nevét? – kérdezte qunsii akcentussal, és a gerincem megbizsergett a hangjától.

– Egészen biztos – vágtam rá, és megpróbáltam kikerülni, de megint elém állt. Sochya továbbsietett Unji asztalához, miközben még többen kezdtek bámulni minket. Nem volt ínyemre a figyelem.

– De egészen véletlenül nem T betűvel kezdődik a neve? – kérdezte a férfi.

– Egészen véletlenül eltalálta.

– Tényleg azt gondolja, hogy véletlen? – elvigyorodott, mire legszívesebben felpofoztam volna. Csettintett a levegőben, mire felcsapott egy láng, és a kezében megjelent egy zsebkendő. A közönség felmorajlott. Uralkodtam magamon, hogy ne fintorogjak. Ócska bűvésztrükk.

– Mi a neve, hölgyem? – kérdezte.

– Thora Dayly – hadartam, és megint megpróbáltam elosonni.

– A teljes neve?

– Thora Lyse Dayly.

Felemelte a zsebkendőt, és közben továbbra is elállta az Unji felé vezető utat. Odafordult egy idős hölgyhöz, aki a legközelebb eső asztalnál ült.

– Asszonyom, lenne szíves elolvasni a monogramot? Nézze, itt van!

– T… L… D! – sikkantotta a nő, és a szívéhez kapott. A közönség ujjongott.

Egy pillanatra megijedtem, de jobban megnéztem a zsebkendőt, és láttam, hogy nem az enyém. Tehát nem lopta el. Biztosan hallotta a nevemet, amikor érkeztem, és már akkor kitervelte ezt a kis mutatványt.

Amatőr, gondoltam magamban.

– Ó, hát akkor meg is van az eltűnt zsebkendőm! – jegyeztem meg szárazon, és amikor odanyúltam, hogy elvegyem, az idős hölgy felkiáltott.

– Most a GMK monogram áll rajta! – mutatta a mellette ülőknek. – Az én nevem kezdőbetűi!

Elakadt a lélegzetem. Na, ez már tehetségre vall. Nem láttam, ahogy kicseréli a zsebkendőket. Nem is tudom, hogy csinálta.

A bűvész hitetlenkedést színlelve bámult.

– Ó, valóban? – Megnézte a zsebkendőt, és az egy szempillantás alatt lángra kapott a kezében, majd eltűnt. Az idős hölgy megint sikított.

Elsiettem.

Elég bosszús voltam, mire Unji asztalához értem. Ő pont ekkor állt fel.

– Aza Sochya’tov, micsoda megtiszteltetés! – duruzsolta kellemes qunsii akcentussal, és megszorította a táncosnő kezét. Az asztaltársaság ámulva figyelte a híres művésznőt.

– Örvendek – léptem Sochya mellé.

Tudomást sem vettek rólam.

– Úgy hallottam, a qunsii közönséget még mindig érdekli a serdzat tánc – mondta Sochya erős vorstav akcentussal.

Unji szája még szélesebb mosolyra húzódott.

– Vigyázzon, az ilyesmi most tabu itt a szigeteken. De nekem annyi kérdésem van! Beszélgessünk egy csendesebb sarokban! – A kezét Sochya hátára tette, és a főasztal felé indult, ahol a szolgák Hulei szónoklatára készülve már töltötték a pezsgőt. Pillanatokon belül itt lesz. Most van esélyem.

– Úgy tervezi, hogy a Műhelyben serdzat táncelőadásokat fognak rendezni? – szóltam közbe.

Unji pislogott, és most már észrevett végre. A Műhely egy qunsii színház volt, amit a bátyja nevében Unji Hulei vezetett. Felé nyújtottam kesztyűs kezemet. – Thora Dayly vagyok, a Nagyszínház rendezőasszisztense. – Unji szórakozottan kezet fogott velem, Sochya sötét pillantással nyugtázta a közbeszólásomat. Thora most jobban tenné, ha hagyná, hogy a táncosnő rábeszélje Unjit a Nagyszínház támogatására, de nekem a legfontosabb az volt, hogy Hulei báró italához férkőzzek a főasztalnál.

– Nálunk minden műfaj színpadra kerül – felelte Unji. Sochyához fordulva folytatta: – Ha jól értesültem, ez mostanában már a Nagyszínházban is így van.

Némán szitkozódtam. Elszámítottam magam. Sochya hírnevének árnyékában szinte láthatatlanná váltam jelentéktelen gwyn álcámban.

– Kislány koromban mindent megtettem volna, hogy lássam Iima Jaint A nyolcadik éj előadásában. Még Gwynythaid legeldugottabb vidékén is híre ment.

Mialatt a stav rezsim számára Hulei báró után kémkedtem, mindent megtudtam Iima Jainról, aki a qunsii színházi világ üdvöskéje és a Műhely sztárja volt, később pedig Hulei felesége lett. Alkoholmérgezésben halt meg a báró luisonni otthonában sok évvel ezelőtt. Reménykedtem, hogy Unji felkapja a fejét, ha megemlítem Iima nevét.

De Unji csakis Sochyával volt elfoglalva.

– Úgy van, Iima is ritka tehetség volt. Akárcsak ön. – Sochya elpirult a bóktól, és belekarolt a báró öccsébe. Elfordultak tőlem, és ügyet sem vetettek rám.

Mögöttem tapsolni kezdett a bűvész közönsége. Figyeltem, ahogy a férfi szilárdnak tűnő karikákat varázsol láncba, és egyéb hasonló egyszerű trükköket ad elő. Az ajkamba haraptam.

Ha Unji Hulei csakis a tehetség iránt érdeklődik, akkor ideje némi tehetséget mutatnom.

Kihúztam magam, és a bűvész felé vettem az irányt.

– Tolvaj! Ellopta a zsebkendőmet! – kiabáltam.

A bűvész rám meredt. Hangos csilingeléssel ejtette el a karikákat. A szemembe nézett, és láttam, hogy tudni akarja, mire készülök. Mindketten tisztában voltunk vele, hogy az a zsebkendő nem az enyém volt.

– Bocsánatot kérek! – tért magához meglepően gyorsan. – Szívesen adok egy másikat.

A közönség felé fordulva levette a kalapját, és egy sor színes zsebkendőt húzott ki belőle. A zsebkendők libbenve szálltak szanaszét, ő pedig igyekezett távolabb kerülni tőlem. Vidám kiáltozás tanúskodott a nézők tetszéséről, és megint egyre többen figyeltek minket.

Unji és Sochya az őrök sorfalához ért, és ismét megmutatták nodtacht forradás nélküli felkarjukat.

Merítettem a nagyon is valóságos frusztrációmból, és a bűvész távolodó hátára mutattam.

– Hazug!

A férfi megtorpant. A zsebkendők színes hópihékként hullottak a lábához.

– Bűvész vagyok, szépségem – fordult meg lassan. – A hazugság az előadásom része.

Kíváncsinak, szinte éhesnek tűnt… Mintha felcsigáztam volna. Most hogyan tovább? – kérdezte szavak nélkül a mosolya. Bizsergés futott végig a gerincemen.

A közönségre néztem.

– Az az igazság, hogy ez az ember tényleg ismer engem.

– Ó, valóban? – kérdezte.

Felvontam a szemöldökömet.

– Hát annyi nő fordul meg az ágyadban, hogy már nem is emlékszel az arcukra?!

A közönség helytelenítő moraja hallatszott.

A bűvész olyan közel lépett hozzám, hogy felfelé kellett néznem rá. Tiszta illata volt, kijózanító, mint az olaj és a tinta keveréke. Az állam alá simította az ujját, és maga felé fordította az arcomat. Lángolt a bőröm az érintésétől. Nem is tudom, mikor történt velem utoljára ilyen… A tűz óta biztosan nem. Nyeltem egyet. A tekintete végigfutott az arcomon, a nyakamon, a kulcscsontomon.

– Ha láttam volna valaha ezt az arcot, sosem felejtem el  – felelte halkan, de azért a közönség számára is hallhatóan. – Mindenesetre örvendek a találkozásnak.

Közelebb hajolt, hogy kirru szokás szerint az arcomra adott puszival köszöntsön, én pedig megfogtam a karját.

– Egyetlen esélyünk van magunkra vonni Unji figyelmét  – sziszegtem a fülébe. Megdermedt. Ezek szerint jól sejtettem: ő is az elnök öccsének akart bemutatkozni, valószínűleg abban a reményben, hogy Qunsiiban helyet kap valamelyik színháznál. – Melyik a leglátványosabb trükköd?

A másik oldalon is megpuszilta az arcomat, és közben suttogva felelt:

– Szabadulóművész vagyok, szépségem.

Libabőrös lett a karom. Merész trükk a javából.

Mindkét kezemmel eltoltam magamtól.

– Hazudik! – kiáltottam, mintha megbolondultam volna. – Hazug tolvaj! Ellopta a vagyonomat, az időmet, még a…

– Szívedet is? – fejezte be a kérdést vigyorogva.

– Őrök! Letartóztatni! – követeltem.

A bűvész felsóhajtott.

– Tudhatnád, hogy engem nem lehet elfogni.

Nagyon reméltem, hogy igaza van.

A zavartan figyelő őrök mögött Sochya elkerekedett szemmel bámult, és most már Unji is minket nézett. Végre! Már csak annyit kell tennünk, hogy látványos mutatványt adunk elő.

– Hadd lássam! – Elkaptam az egyik őrnél lévő bilincset a kulccsal együtt. Az őrök vonakodva hátracsavarták a bűvész kezét, mintha azon gondolkodnának, hogy kerültek bele ebbe a drámába. Miközben lefogták, én a saját csuklómra kattintottam a bilincset, aztán egy néző felé nyújtottam a kezemet.  – Nézze csak meg, tart-e!

A férfi meghúzta a fémet a csuklómon, és vállat vont. Átadtam neki a kulcsot, hogy kinyissa a bilincset.

– Thora drágám! – szólt közbe a bűvész, és rángatni kezdte az őr kezét. – Már emlékszem… És őszintén sajnálom. Kérlek, beszéljük meg kettesben, békésen, hogy…

Rápattintottam a bilincset a csuklójára, aztán a közönség szeme láttára ellenőriztem, hogy bezárt-e. A bűvész színpadiasan megremegett, de amikor a szemembe nézett, olyan diadal égett a tekintetében, hogy szétáradt bennem a melegség. Rég éreztem már ilyet.

– Zárják börtönbe! – követeltem, és közben felemeltem a kulcsot, hadd lássa mindenki. – Végre győzhet az igazság! Önök tisztességes polgárok, el sem tudják képzelni, mit művelt velem ez az ember. Két évvel ezelőtt Gwynythaidben, miután drága édesanyám meghalt… – Tettetett hisztériás rohamomban megbotlottam a ruhám szegélyében, és egy idős kirru úr karjába estem, majd zokogásban törtem ki. – Bocsásson meg, csak… Kérem, értsék meg, ez az ember becsapott, és mindenemből kiforgatott! De most megzavartam a műsort, ugye?

– Megzavartad? Ugyan, édes Thora, hiszen csak most kezdődik!

A közönség lélegzete elakadt. A bűvész már a terem szemközti oldalán állt! Bilincs nélkül, mosolyogva támasztotta a falat. Az őrök döbbenten meredtek a saját üres kezükre.

Amikor a bűvész kihúzta magát, és elindult felém, hevesen dobogott a szívem. Lenyűgöző volt! Csodálatosan kihasználta a figyelemelterelésemet.

– Szörnyeteg vagy! – kiáltottam rá vádlón.

Fél térdre ereszkedett előttem. A csillár fénye megvilágította ragyogó, őszinte mosolyát. Megfogta a kesztyűbe bújtatott kezemet.

– Talán tényleg az vagyok, drága Thora, de boldogan lennék a te szörnyeteged.

Egy pisszenés sem hallatszott körülöttünk.

Aztán Unji Hulei az asztalra csapott, és hangos nevetésben tört ki. A bűvész felállt, és megpörgetett. Tapsvihar zúgott, forgott velem a parkett, és végre fellélegeztem.

– Thora Dayly kisasszony! – konferált fel hangosan. – Én pedig Gáláns Guilo vagyok. Hálásan köszönjük a figyelmet!

Csettintett, mire felvillant egy láng, és egy rózsa termett a kezében. Átnyújtotta, én elvettem tőle, és amikor megcsókolta a kezemet, engem is meglepett, hogy milyen hevesen ver a szívem, és milyen bizsergés fut végig rajtam.

– Lenyűgöző – suttogta Guilo alig hallhatóan. Remegtem az izgalomtól, amihez hasonlót csak akkor éreztem, amikor apámmal véghezvittük a régi szélhámostrükkjeinket, vagy amikor a színpadon hirtelen tökéletes harmóniában énekeltem és mozdultam a színésztársaimmal. Guilo hátralépett, és úgy figyelt, mintha egyenesen belém akarna látni, mindent tudni akarna rólam. Bregan pontosan így nézett rám az első találkozásunkkor. Elakadt a lélegzetem.

Bregan. Néhány csodás percen át el is felejtettem, hogy a világon van.

És azt is elfelejtettem, hogy miért vagyok itt.

Elengedtem a bűvész kezét, és amikor megfordultam, láttam, hogy Unji Hulei visszafelé csörtet, majd Sochyáról teljesen megfeledkezve keresztülvág az őrök sorfalán.