Fordította:

Varró Attila

A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei
2. Andy Weir: Artemis
3. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba
4. Neal Stephenson–Nicole Galland:
A D.O.D.O. felemelkedése és bukása
5. Adrian Tchaikovsky: Hadállat
6. Martha Wells: Mesterséges sors
7. Adrian Tchaikovsky: A pusztulás gyermekei

8. Neal Stephenson: Snow Crash

9. Tamsyn Muir: Gideon, a Kilencedik
10. Andy Weir: A Hail Mary-küldetés
11. Adrian Tchaikovsky: Az Éden kapui
12. Tamsyn Muir: Harrow, a Kilencedik

Harrow the Ninth

Copyright © 2020 by Tamsyn Muir

All rights reserved.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2021
Hungarian translation © Varró Attila., 2021

Szerkesztette: Sepsi László
Korrektor: Tomka Eszter
Ebook: Hársfai László
Borítófestő: Tommy Arnold
Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:
www.fumax.hu
Facebook-oldalunk:
www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 225 2

Isa Yapnak,
aki jobban érti Harrow-t a kelleténél,
és aki nélkül annyi minden nem történt volna meg bennem

és

pT-nek

SZEREPLŐK

A Kilenc Ház Császára

„A.L”, a testőre

Első Augustine

AZ ELSŐ SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Alfred Quinque, a lovagja

Első Mercymoron

A MÁSODIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Crisabel Oct, a lovagja

Első Ortus

A HARMADIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Pyrrha Dve, a lovagja

Első Cassiopeia

A NEGYEDIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Nigella Shodash, a lovagja

Első Cyrus

AZ ÖTÖDIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Valancy Trinit, a lovagja

Első Ulysses

A HATODIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Titania Tetra, a lovagja

Első Cytherea

A HETEDIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Lovaday Heptane, a lovagja

Első Anastasia

Samael Novenary, a lovagja

Első Ianthe

A NYOLCADIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Naberius Tern, a lovagja

Első Harrowhark

A KILENCEDIK SZENT A HALHATATLAN KIRÁLY SZOLGÁLATÁBAN

Egyes a Császáré, ki ura a világnak,

Egyes a Lyctoroké, kik melléálltak,

Egyes a Szenteké, kiket küldött a hajnal,

Egyes a Kezeké, markukban a karddal.

Kettes a Fegyelem, akadályt megvető,

Hármas a Pompa, gyémántos, nevető,

Négyes a Hűség, hol harcosok hullnak,

Ötös a Hagyomány, főt hajtva a holtnak,

Hatos az Igazság, könyörület nélkül,

Hetes a Szépség, mely elvirágzik végül,

Nyolcas az Üdvösség, mindenekfelett,

Kilences a Sír, és minden, mi odalett.

PROLÓGUS

A CSÁSZÁR MEGGYILKOLÁSÁNAK ELŐESTÉJÉN

A SZOBÁD RÉGÓTA JÓFORMÁN vaksötétbe borult, így aztán semmi sem vonta el a figyelmedet a dörgő dum-dum-dum-ról, ahogy a testek egymás után vetették magukat a hajótörzset elborító tömegbe. Semmit nem lehetett látni – a védőlemezek szorosan lezárva –, de érezted a szörnyű remegést, hallottad a kitin csikorgását a fémen, a penészes karmok apokaliptikus acélszaggatását.

Jéghideg volt. A fagy finom, csillogó máza rárakódott az arcodra, a hajadra, a szempilláidra. Sűrű, füstös sötét vett körül, lélegzeted nedves, szürke párafelhőkbe verődött. Időnként kurtán felsikoltottál, már nem is szégyellted. Megértetted, hogy így fogadja tested a közelségét. A sikoltozás volt a legkisebb bajod.

Isten hangja higgadtan csengett a rádióból.

– Tíz perc az áttörésig. Fél óra, és lőttek a légkondinak… onnantól egy kohóban lesztek. Az ajtók nem nyílnak ki a nyomáskiegyenlítésig. Mindenki tartsa a hőmérsékletét. Harrow, a te ajtódat zárva tartom, amíg csak lehet.

Talpra kászálódtál, áttetsző szoknyád szélét két marokba gyűrve, és elbotorkáltál a rádió gombjáig. Valami csípős és szellemes riposzton törted a fejed, ez sült ki belőle:

– Tudok én vigyázni magamra!

– Harrowhark, szükségünk lesz rád a Folyónál, és amíg benne vagy, nem használhatod a halottmágiád.

– Lyctor vagyok, uram – hallottad saját hangodat. – A szentje. Ujjai és gesztusai. Ha olyan Kezet akart, aki ajtó mögé bújik a bajban, még most is, félreismertem önt.

Hallottad, ahogy Isten felsóhajt eldugott szentélyében, mélyen a Mithraeum gyomrában. Magad előtt láttad, ahogy molyrágta, kopott székében gubbaszt egymagában, gondterhelten dörgölve halántékát jobb hüvelykujjával, amelyre rendszerint a gondterhelt dörgölést bízta. Rövid szünet után annyit mondott:

– Harrow, kérlek, ne siess úgy a halálba.

– Ne becsüljön le, Tanító – felelted. – Még mindig élek.

Visszafelé átvágtál az őrölt medencecsonti vápa koncentrikus körein, a frissen szórt combcsontmorzsalék finom szemcséin, megálltál a közepén és mély levegőt vettél. Mélyen az orron keresztül, lassan a szájon át kifújva, ahogy tanították. A fagy máris selymes dérré dermedt arcodon és a tarkód tövén, köntösöd alatt kivert a forróság. Törökülésbe kuporodtál, kezed tehetetlenül öledbe ejtve. Tőrkardod kosara a csípődet böködte, akár egy kuncsorgó állat: egy hirtelen dührohamtól vezérelve kis híján letépted övedről a rohadt vacakot, hogy azután tiszta erőből a szoba másik végébe hajítsd – csak az tartott vissza, hogy pár szánalmas méternél messzebb úgysem repülne. A hajótest borítása ismét megrázkódott, ahogy újabb pár száz Hírnök akaszkodott a fémburokba. Elképzelted, ahogy egymás hegyén-hátán nyüzsögnek, kéken az aszteroidák árnyékától, sárgán a legközelebbi csillag fényében.

A gázkarok ósdi szusszanása kíséretében fülkéd ajtaja kinyílt. Ám a behatoló nem esett a keretbe illesztett fogsor csapdájába, nem ejtették tőrbe a küszöbre tapasztott újrasarjadó csontok. Ahogy belépett az ajtón, hosszú combján felgyűrődött pókhálóselymű szoknyája. Megbillent kissé, mintha táncot járna. Tőrkardja koromfeketén virított a sötétben, jobb karjának csontja zsíros aranyszínben fénylett. Láttára behunytad a szemed.

– Megvédelek, egyetlen szavadba kerül – mondta Első Ianthe.

Langyos verejtékcsepp csordult végig bordáidon.

– Előbb hámozzák le egyesével az inakat minden tagomról, és hasítsák szíjjá a szilánkosra tört csontjaimon – felelted. – Inkább nyúzzanak meg élve és hempergessenek meg kősóban, aztán csepegtessenek gyomorsavat mindkét szemembe.

– Szóval úgy érted… esetleg? – találgatott Ianthe. – Segíts már! Ne légy szégyellős.

– Te meg ne tégy úgy, mintha nem csak a befektetésedet próbálnád megóvni.

– Azért jöttem, hogy figyelmeztesselek – mondta a nekromanta.

– Figyelmeztetni akarsz? – A hangod tompán és közömbösen csengett, még saját füledben is. – Hát, nem sietted el.

A másik Lyctor elindult feléd. De nem nyitottad ki a szemed. Meglepve hallottad, ahogy átgázol akkurátus csontköreiden, majd szemrebbenés nélkül letérdel a durva szemcsés porccicákra. Szemernyit sem éreztél Ianthe thanergiájából, ám a sötétség izomból ráhangolt rettegésére. Érezted, ahogy a szőrszálak égnek merednek alkarján; hallottad lucskos, hús-vér szívének pörölycsapásait, megfeszült vállainak egymáshoz csikorduló lapockáit. Orrodba kúszott a verejték és otkolon szaga: pézsma, rózsavíz, csipetnyi vetiver.

– Nonagesimus, senki sem viszi érted vásárra a bőrét. Sem Isten, sem Augustine. Senki nem segít. – Hangjából kivételesen szemernyi gúny sem csengett, de annál több volt benne az izgalom, sőt talán aggodalom. – Legfeljebb fél óráig húzod ki élve. Könnyű préda vagy. Hacsak nincs valami azokban a levelekben, amiről nem tudok, semmi esélyed.

– Eddig sem öltek meg, és nem ma akarom kipróbálni.

– Neked kampec, Nonagesimus. Vége a dalnak, ennyi.

Döbbenten felpattant szemed, amint a szemben ülő lány a tenyerébe zárta arcod – tíz ujja merő pyrexia aranyborítású kézközépcsontja fagysokkjához képest –, majd hüvelykujja begyét állkapcsod csúcsához nyomta. Egy pillanatra azt hitted, hallucinálsz, de a feltételezés menten szertefoszlott hűvös közelségétől, attól, ahogy a nagy Ianthe Tridentarius – semmi kétség – könyörögve térdre borult előtted. Fakó hajkoronája fátyolként hullott arcába, lopott szeme félig esdekelve, félig megvető elkeseredettséggel meredt rád: az a tengerkék szempár, tükrén a gesztenyeszín rovátkák, akár az agátszilánkok.

Ahogy mélyen belenéztél a lovag szemébe, akivel végzett, egyszerre szíven ütött, nem először és nem örömest, milyen gyönyörű Ianthe Tridentarius.

– Fordulj vissza – zihálta. – Harry, nem kell mást tenned, elég egy hátraarc. Tudom, mit tettél, és azt is, hogyan lehet visszafordítani, pusztán egy szavadba kerül. Nem nehéz: csak kérned kell. A hősi halál balfékeknek való. Ha mi ketten, minden erőnkkel összefogunk, cafatokra téphetjük ezt az Újjáéledt Fenevadat, egy hajunk szála se görbülne. Megmenthetnénk a galaxist. A Császárt. Beszéljenek odahaza Ianthéről és Harrowharkról, amit akarnak – zokogjanak, ha csak szóba kerülünk. A múlt halott, mindketten halottak, de te meg én élünk.

– Mik ők? Mi lett belőlük? Már csak hullák a sok közül, akiket magunkkal hurcolunk.

Ianthe ajkai vörösek és cserepesek voltak. Pőre könyörgés sugárzott az arcáról. Mégis inkább izgalom, nem aggodalom.

Homályosan érezted, hogy eljött a pszichológiai pillanat.

– Kapd be – mondtad.

A Hírnökök úgy zuhogtak a hajótestre, akár a nyári zápor. Ianthe arca ismét a szokott gúnyos, fehér álarccá dermedt: elengedte állad, lefejtve róla nyugtalan ujjait, elhúzva szörnyű, aranyveretes csontkarját.

– Nem gondoltam, hogy illik helyzetünkhöz ez a trágár beszéd, de bánom is én – jelentette ki. – Nyomd be tövig.

– Tűnj innen!

– Kiverhetnéd már a fejedből, hogy az önfejűség nemes erény – jegyezte meg a nekromanta, csak úgy habókra. – Kezdem azt hinni, meg kellett volna halnod a Kánaán Házban.

– Neked meg inkább a nővérkédet kellett volna kinyírnod – vágtál vissza. – Ez a szem nagyon elüt az arcodtól.

Ismét felcsendült a Császár hangja a rádióból, éppoly nyugodtan, mint az imént.

– Négy perc az érkezésig. – Majd hozzátette, akár egy tanító a figyelmetlen lurkóknak. – Foglaljátok el a helyeteket, lányok.

Ianthe indulat nélkül sarkon fordult. Megállt a fülkéd falánál, és hús-vér ujjait végigfuttatta rajta – a hűvös, filigrános bolthajtáson, a polírozott fémlapokon és finom csontberakásokon –, majd azt mondta:

– Hát, én megpróbáltam, senki nem vetheti a szememre – azzal kilépett a boltív alatt a külső folyosóra. Hallottad, ahogy az ajtó bezárul mögötte. Mérhetetlenül magadra maradtál.

A forróság egyre erősödött. Az állomást már ellephette a raj: minden pontját szárnyak és potrohok, csápok és rágók nyüzsgő szőnyege borította – egy farkaséhes csillagközi kísértet halott kurírjai. A rádióból statikus zörej reccsent, de csak csend áradt a túlsó végéről. Némaság honolt a Mithraeum pompás csarnokaiban, izzó, csatakos csend ült a lelkeden. Ha sikítottál, hangtalan sikoly volt, gégeizmaid némán feszültek.

A neked címzett selyempapír borítékra gondoltál, amelyen az állt: Közelgő halálom esetén felbontandó.

– Áttörtek – közölte a Császár. – Bocsássatok meg… és mindent bele, gyermekeim!

Valahol az állomás másik végén fém és plexi hasadt szét recsegve. Lábadból kifutott az erő, menten a padlóra rántott volna a görcs, ha nem ülsz éppen. Ujjaiddal lezártad szemed, mozdulatlanná gyűrted le tested. A sötétség feketébb és hűsebb lett, ahogy az örökcsont-burok első pajzsa köréd zárult – merő, haszontalan ostobaság, úgyis szétfoszlik, amint lemerültél –, azután a második, a harmadik, mígnem eltűntél egy levegőtlen, áttörhetetlen fészek mélyén. Mithraeum-szerte lezárult öt szempár, köztük a tiéd. De a többiekkel ellentétben a tiéd nem nyílik ki többé. Fél órán belül halott vagy, reméljen bármit a Tanító. A Megújhodás Királyának Lyctorai megkezdték hosszú süllyedésüket a Folyóba, ahol az Újjáéledt Fenevad tanyázott – egy félig élő, félig halott élősdi határmezőben a Mithraeum pályája peremén –, és te velük merültél, de húsod védtelenül hátrahagytad.

– Imádkozom, hogy a Sír örökre zárva maradjon – hallottad saját hangodat, de nem tudtad feljebb tornászni elfojtott suttogásnál. – Imádkozom, hogy a sziklát sose gördítsék félre. Imádkozom, hogy amit eltemettek, maradjon eltemetve, érzéketlenül, örök nyugalomban, lehunyt szemmel és kihunyt elmével. Imádkozom, hogy maradjon… Ó, Lezárt Sír halottja – rögtönözted vad indulattal –, imádott holtam, halld cseléded. Szerettelek teljes rothadt, alávaló szívemből, szerettelek mindenekfelett, engedd, hogy élve maradjak addig, míg lábaidnál meghalhatok.

* * *

A Pokol visszaköpött. Nem csoda.

Nem arra ébredtél, hogy thanergiaűrbe kerültél, a távozók egyetlen birodalmába, a nekromanta szentek közé, akik legyűrik a holtakat; a folyosón tértél magadhoz a kvártélyod előtt, magzatpózban és kitikkadtan, levegőért kapkodva, csuromvizesen a verejtéktől (a sajátodtól) és a vértől (a sajátodtól); hátadba döfött tőrkardod hegye a gyomrodból meredt elő. Sebedet nem képzelet vagy álom szülte, a vér nedves volt, a kín rettenetes. Látómeződ egyre szűkült, feketén felkunkorodva a szélén, ahogy próbáltad lezárni a hasítékot – összevarrni felszakadt zsigereid, kauterizálni az ereket, stabilizálni a kegyelemdöfésért könyörgő szerveidet –, de túl kevés volt már benned az élet. Hiába akartad volna, a „közelgő halálom” levelet már nem olvashattad el. Nem maradt más neked, mint saját testnedveid tócsájában heverni zihálva, túl erősen a gyors halálhoz és túl gyengén a túléléshez. Csak félig voltál Lyctor – és a Lyctoroknál a fél kevesebb a semminél.

A plexin túl az Újjáéledt Fenevad dongó-hemzsegő Hírnökei eltakarták az ég csillagait, dühödten zizegtek szárnyaikkal, hogy mindent megpirítsanak odabent. Úgy tűnt, valami kardcsörgést hallasz a végtelen messzeségből, összerezzentél a suhanó pengék fénylő sikolykórusától. Születésed óta gyűlölted ezt a hangot.

Felkészültél, hogy a Lezárt Sír nevével ajkadon halj meg. De idióta, haldokló ajkad három egészen más szótagot formált, és egyiket sem értetted közülük.

PARÓDOSZ

TIZENNÉGY HÓNAPPAL A CSÁSZÁR MEGGYILKOLÁSA ELŐTT

URUNK ELSŐ MIRIÁDJÁNAK végső esztendejében – Halhatatlan Királyunk, a Feltámasztónk, kegyelmes Felségünk tízezredik évében! – Harrowhark Nonagesimus Tisztelendő Leány anyjának pamlagán heverészett és a levélbe mélyedő lovagját nézte. Hüvelykujja körmével unottan feltépte a kárpiton foszladozó brokátkoponyát, egy röpke pillanat alatt tönkretéve valami serény remete kétévi keze munkáját. Ujjbegye alatt szétfoszlott az állkapocs.

Lovagja szálfaegyenesen ült a tanulószéken, amely a Nagyúr halála óta nem viselt számottevő terhet, így aztán az összeomlás legvégső határán járt. A lovag tekintélyes termetét gondosan bepréselte kereteibe, mintha attól tartana, ha szétfeszíti őket, abból még komoly galiba származhat. Márpedig Ortus irtózott mindennemű galibától, Harrowhark réges-rég rájött erre.

– Nem jöhet vazallus. Sem személyzet, sem szolga – olvasta Ortus Nigenad, majd áhítatos gonddal négyrét hajtotta a papírt. – Eszerint egyedül szolgálom majd Harrowhark úrnőmet?

– Igen – válaszolta a nekromanta, magában megfogadva, hogy csak azért sem jön ki a sodrából.

– Se Crux kapitány? Se Aiglamene százados?

– Ezt takarja a sem vazallus, sem személyzet, sem szolga – jött ki Harrow mégis a sodrából. – Gratulálok, megfejtetted a sorok közé rejtett, furmányos kódot. Csak te leszel ott, az Első Lovag, és én, a Kilencedik Ház Tisztelendő Leánya. Ketten, nem többen. Ami úgy vélem, felettébb… sokatmondó.

Ortus cseppet sem találta sokatmondónak. Sűrű, fekete pillái leborultak sötét szemére, amely Harrowhark szent meggyőződése szerint pompásan illett volna valami háztáji jószághoz, mondjuk egy ártányhoz. Örökösen lesütött tekintete nem csupán alázatra vallott, a szeme sarkát felszántó halvány szarkalábak búskomorságról tanúskodtak; homloka gondos ráncait tragédiák szüntelen előszele vetette. Harrow hálás szívvel fogadta, hogy valaki – talán az anyja, az émelyítő Glaurica nővér – épp olyanra festette az ifjú arcát, amilyenre hajdan az apja festette a sajátját: egész állkapcsa egyetlen feketeség, a Szájanincs Koponya mintájára. Nem mintha a Szájanincs Koponya lett volna a nagy kedvence a szent arcfestések közül. Egyszerűen nem volt olyan állkapcsos koponya, amely Ortus arcán nem festett volna holmi roppantmód elkenődött halálfejnek.

Pillanatnyi csend után a férfi kibökte:

– Úrnőm, én nem segíthetek, hogy Lyctorrá váljon.

Harrow-t csupán az lepte meg, hogy Ortusnak volt mersze önálló véleményhez.

– Az meglehet – mondta.

– Osztja nézetem, ez pompás. Hálásan köszönöm irgalmát, Fenség. Nem állhatok ki önért hivatalos párbajban, sem karddal, sem tőrrel, sem lánccal. Nem állhatok az Első Lovagok sorába egyenrangúként velük. Képtelen lennék elviselni a hazugság terhét. Még belegondolni sincs elég erőm. Sosem tudnék megküzdeni önért, Harrowhark úrnőm.

– Ortus – mondta a nekromanta. – Egész életemben ismertelek. Tényleg azt hiszed, egy percig is az a nevetséges tévképzetem támadt, hogy akár egy agykárosult pincsi, aki messziről sem látott még szúró- és vágófegyvert, összetévesztene a legsötétebb éjszakában egy kardforgatóval?

– Úrnőm, csupán atyám iránti tiszteletem okán nevezem magam lovagnak – felelte Ortus. – Ha nem tartaná ily becsben anyám és nem szorulna rá Házam, sosem kérnék e címből. Egyetlen lovagi erényt sem birtoklok.

– Nem tudom elégszer hangsúlyozni, hogy mennyire mélységesen tisztában vagyok ezzel – mondta Harrow, kipiszkálva egy apró, koromszín fonaldarabkát a körme alól. – Tekintve, hogy eszmecseréink száz százalékban erről szóltak az elmúlt néhány évben, bátorkodtam feltételezni, végre előhozakodsz egy új hozzáállással, és inkább izgalommal tölt el a kihívás.

Ortus előredőlt a szék szélén, nyugtalan, hosszú ujjai egymásba kapaszkodtak. Nagy és puha keze volt – egész teste nagy és puha, akár egy szottyadt, fekete vánkos –, amelyet váratlanul könyörgőn széttárt. Harrow akarata ellenére érdeklődve nézte. Lovagja ez idáig sosem vetemedett ilyesmire.

– Úrnőm – óvakodott Ortus, hangja elmélyült a félénkségtől. – Sosem merészelném… de ha egy lovag kötelessége a kardforgatás… ha egy lovag kötelessége kardjával oltalmazni… ha egy lovag kötelessége kard által halni… soha nem gondolt ORTUS NIGENAD-ra?

– Tessék? – kérdezte Harrow.

– Úrnőm, csupán atyám iránti tiszteletem okán nevezem magam lovagnak. Ha nem tartaná ily becsben anyám és nem szorulna rá Házam, sosem kérnék e címből. Egyetlen lovagi erényt sem birtoklok.

– Mintha már hallottam volna ezt mostanában – jegyezte meg Harrowhark, ahogy összeillesztette hüvelykujjait, kockázatos élvezettel próbálgatva, mennyire tudja hátrafeszíteni a körömperceit. Egy rossz mozdulat és elpattannak az idegei. Ezt a régi gyakorlatot még a szüleitől tanulta. – Bevallom, egyre kevésbé üt szíven a hír, hogy eddigi életed nem a harci erények elsajátításának szentelted. De láss csak neki. Lepj meg. A testem készen áll.

– Bárcsak Házunk produkált volna egy kardforgatót, aki méltó fénykorához – folytatta Ortus elmerengve, mivel mindig is komoly vonzalmat táplált az alternatív jelenek iránt, ahol nem kényszerítik lovagi szolgálatra, vagy nem kérnek tőle semmi megterhelőt. – Bárcsak Házunk nem jutott volna oly mélyre, ahol „tagjai épek, ám hüvelyében nyugszik a kardjuk”.

Harrowhark gratulált magának, hogy nem hívta fel rá a figyelmet, a produkálás hiánya három tényezőnek köszönhető: Ortusnak, az anyjának, és a Noneásznak, a Matthias Nonius hőstetteinek szentelt, véget nem érő hőseposznak. Volt egy sanda gyanúja, hogy az idézet, amelyhez lovagjának még az idézőjelet is sikerült valahogy idéznie, éppen ebből a hőseposzból származik, amely tudomása szerint már a tizennyolcadik köteténél tartott és semmi jelét nem mutatta a kifulladásnak. Sőt, egyre nagyobb lendületet vett, akár egy dögunalmas földcsuszamlás. Már épp csípős riposztra készült, amikor észrevette, hogy egy udvari nővér bukkant fel apja könyvtártermében.

Harrow nem hallotta a kopogását, sem azt, ahogy belépett: de ez még nem lett volna gond. A gond ott volt, hogy a nővér hamuszín arcfestése a Test gyönyörűséges halott arcát ábrázolta.

Tenyerét azonnal kiverte a víz. Ebben felállásban vagy a nővér volt valódi és az arca nem, vagy az egész nővért csak képzelte. Egyszerűen lehetetlen volt számba venni az összes csontszövetet a teremben egy elfogadható becsléshez; a húsba ágyazott csont olyan sok csalóka lágy thanergiát termelt, hogy próbálkozni is botorság lett volna. Vetett egy gyors pillantást Ortus felé, abban a hiú reményben, hogy valamilyen támpontot kap a nővér valódiságát illetően. De lovagja makacsul a padlóra szegezte tekintetét.

– Házunknak sok jó szolgálatot tett már, hogy „tagjai épek, ám hüvelyében nyugszik a kardjuk” – mondta a nekromanta, megőrizve hangja nyugalmát. – Nem mintha ez a sor illene rád. Senkit sem ütne szíven a hír, hogy egy lusta disznó vagy.

– Ez egy enneameter, a hagyományos formában. „Tagjai épek, ám hüvelyében nyugszik a kardjuk…”

– Nem mintha ez kilenc versláb lenne.

– „…vér, csatazaj sose érje.”

– Az elkövetkező tizenkét hetet Aiglamene százados mellett töltöd állandó gyakorlással – jelentette ki Harrowhark, ujjait egymáshoz dörzsölve, ide-oda, ide-oda, mígnem mindkét hüvelykjén szinte lángra kapott az ujjbegy. – El fogod érni a minimumszintet, amely a Kilencedik Ház Első lovagjától elvárható, ami jelen pillanatban és óriási szerencsénkre nagyjából kimerül abban, hogy magas vagy, széles a vállad és úgy-ahogy erős a karod. Én azonban… sokkal többet várok tőled… pengéd élénél, Nigenad.

Az udvari nővér árnyékot vetett Harrow perifériás látómezejében. Ortus felemelte fejét, de tudomást sem vett a nővérről, ami tovább bonyolította a helyzetet. Úrnőjére nézett azzal a panaszos tekintettel, amelyet Harrow szerint főként neki tartogatott: színültig sajnálattal, amely idegenné tette lovagját saját Házában, és még inkább idegenné tenné anyjának születési Házából. Fogalma sem volt róla, mi tette Ortust ennyire Ortusszá. Olyan talány volt, amelyet túl unalmas lett volna megfejteni.

– És mi lenne az? – kérdezte a lovag kissé keserűen.

Harrowhark behunyta szemét, kizárva agyából Ortus remegő, aggódó ábrázatát és a Test-arcú szolgálólány árnyát, amely már az asztalára vetült. Az árnyék nem jelentett semmit. A fizikai test efféle bizonyítéka gyakorta csapda volt. Kizárta az új és rozsdás tőrkard nyikorgását az Ortus csípőjén virító hüvelyben. Kizárta a por vigasztaló szagát, amely szinte lubickolt a terem sarkában zörgő fűtőtest melegében, megízesítve a tartójában frissen oldott tinta illatával. Csersavval, emberi sókkal.

– Nem így van – mondta a Test.

Amitől Harrow-t különös erő töltötte el.

– Segítened kell eltitkolni betegségemet – közölte lovagjával. – Ugyanis megtébolyodtam.

1

KILENC HÓNAPPAL A CSÁSZÁR MEGGYILKOLÁSA ELŐTT

URUNK – A TÁVOLI Nekromanta Király, a Szentek Áldott Feltámasztója! – első miriádjának legvégén történt, hogy kézbe vetted a kardod. Ez volt az első szarvashibád.

A kard gyűlölte a puszta érintésedet is. A hosszú markolat perzselte csupasz markodat, mintha csak csillaghővel izzana. A kinti űr vákuuma nem bocsátott ki thanergiát és nem termelt thalergiát, de nem is törődtél vele. Egyikre sem volt már szükséged. Pár vaskos porcfüzérrel lehűtötted tenyered és újra belevágtál.

A markolat ezúttal hideg volt, mint a halál, és legalább olyan nehéz. Amint megemelted, a könyököd kiakadt, a kardgomb után kaptál, hogy megtámaszd magad. Másik trükkel próbálkoztál: keskeny csontpászmát csúsztattál ki eleven kézközépcsontodból, majd finoman a hajlítóínhoz illesztetted és átszúrtad a kézfejeden. Meg sem rezzentél. Nem volt szokásod. A csíkból hosszú csontujjakat növesztettél, amelyek megragadták a markolatot, majd újabbakat, amelyek köré fonódtak; végül megemelted, jobb szó híján, nyolc kiegészítő ujjperced kusza, zörgő kosarának segédletével.

Így végre sikerült a pengét tespedt szögben magad elé szegezned. Vártál. De nem éreztél semmit: nem öntött el a hozzáértés, a tudás vagy a tapasztalat. Csupán egy nekromanta voltál, és csak egy kardot fogtál. Kicsúszott kezedből, a padlóra csattant, kétrét görnyedtél és összeokádtad a kórházi csempét.

Számos egyenruhás alak állt a szobában, de mind hozzá volt szokva az efféle komédiákhoz. Első Harrowhark, a Kilencedik szent a Halhatatlan Király szolgálatában, annyit rókázhat, amennyit a kedve tartja. Testet öltött szakramentum voltál, még ha lyctori teljesítményed ez idáig kimerült a színes ásítás minden árnyalatában. Csak akkor léptek közbe, ha úgy tűnt, mindjárt megfojt a saját boád, merő jóindulatból, amelyet a lelked mélyén mindig megalázónak éreztél.

* * *

Az első alkalommal, amikor a férfi, akit Istennek neveztél, átadta neked a kardot – ami szemedben mindössze Kegyes Herceg mivolta újabb nemes lelkű megnyilvánulását jelentette –, mélységes döbbenet kerített hatalmába, amelyből azóta sem tértél igazán magadhoz. Talán a penge másfél méternyi acélba öntötte mérhetetlen gyászod. Első ránézésre utáltad azt az istenverte fegyvert, ami nem volt szép tőled, hiszen még nem tudtad: az ellenszenv kölcsönös.

De azért derekasan próbáltad igádba hajtani. Valahányszor hozzáértél, menten viszontláttad a gyomortartalmadat, újabb érdekes mintázatban a padlón. Napjaid úgy foszlottak szerte, akár a ventilátorba szórt hamu – reménytelenül semmivé válva –, a szél hol arcodba fújta, hol a messzi égbe hintette, mielőtt utána kaphattál volna. Néha felülkerekedtél és felemelted a pengét, joggal számítva valami fordulatra. De nem történt semmi; nem éreztél egyebet a kardból sugárzó hatalmas, üres gyűlöleten kívül, amelyről már akkor tudtad, nem a képzeleted szülte. Szíved és szablyád kölcsönös, keserű haragban izzott, amelyből nem sült ki más, csupán a hólyagosra tört tenyered és egy tócsányi hányadék.

A részletek különös szögekben illeszkedtek egymáshoz. Hosszú ideje tanyáztál ebben az ágyban, idegen ruhákat viselve. Néha egy érdes birizgálás a füleden vagy a homlokodon csúnyán rád hozta a frászt, mielőtt rájöttél volna, hogy csak a saját hajad. Távol Drearburh ollóitól buja, szinte már züllött lobonccá nőtt. Hiába vágtad le magadnak, mindig akadt egy rakoncátlan fürt a füled mögött – vagy talán le sem vágtad. Időnként csak akkor jutott eszedbe, hogy többé nem viselsz papi köntöst vagy koponyamaszkot, miután odanyúltál. Senki sem adott arcfestéket, és az egész fedélzeten nem akadt egy árva faggyúrudacska, persze ha lett volna, akkor sincs szabályosan megáldva. Amikor először szembesültél ezzel, heves dühödben és szégyenedben csíkokra szaggattál egy lepedőt és fejed köré csavartad. Homlokod nagy része így is fedetlen maradt, nem beszélve a hajadról. Ráadásul egy használt lepedőt viseltél. Végül költői megoldást választva egy Fekete Szűz végső húzásához folyamodtál: eret vágtál magadon, majd nem remegve sem a fájdalomtól, sem a vérveszteségtől, vakon arcodra kented a Dicstelen Maszk szent koponyáját.

Az egyenruhás ápolók serény hadának kisebb gondja is nagyobb volt nálad. Időnként alázatosan rábírtak, hogy felülj és szétnyitva alkalmi fátylad, legyűrj egy tányér híg levest, bár erről csak homályos emlékfoszlányok tanúskodtak. Valahogy helytelennek éreztél mindennemű további táplálkozást. Máskor idegenek serege vett körül, mialatt hanyatt hevertél priccseden, lenyűgözve és remegve az ablakon túli csillagpanoráma látványától. A vastag plexi védőfal túl könnyűnek és sérülékenynek tűnt, hogy megóvjon. Túloldalán a világűr rád nyitotta hatalmas, fekete torkát, tébolyult félelemmel töltve el szívedet. Ilyenkor valami érthetetlen módon órákig ingáztál álom és ébrenlét között. Már régóta nem izgattak az emberi hangok, csupa baromságra telt tőlük: egyre duruzsolták végtelen imáikat, hogy háromezer egység… töltsd fel, rajta van az ellátmánylistán… abból nem kell, bőven elég lesz a muníció.

Hajdani életedben talán felkeltették volna kíváncsiságod. De már más hangok kísértettek, amelyek nem a füledben csengtek. Volt valami óriási, dallamtalan zengés a hajón – mintha lucskos dobokat vernének –, amelytől először mindig pánikba estél, aztán rájöttél szétáradó nyugalommal, hogy hétszáznyolc szívverés zihálását hallod. Hétszáznyolc agy bongott koponyafolyadékában. Kérdezés nélkül tudtad, hogy a fújtató szívekből háromszáznégy tartozik nekromantához: egy halottmágus szívizomzata másként feszült füledben, gyatrábban kalapált, gyengébben pumpált. Éreztél minden élőt. Miután ráébredtél, mit hallasz, lassan körülvett kartávolságod világa: a fekete padlócsempékre telepedő por, zörgő tüdőhörgőid, oxigént szürcsölő selymes csontvelőd. De még ekkora hangzavarban sem tudtál ébren maradni.

Időnként azon kaptad magad, hogy állsz, a hányinger határán, és meredten nézed a padlóra hajított, csupasz pengéjű, irdatlan kardot. Nem emlékeztél, hogyan keltél fel. Nem emlékeztél, hogy kerültél oda. Néha még az is kiment a fejedből, ki is vagy, és amikor rájöttél, zokogni kezdtél, akár egy gyermek.

Mialatt múltadat emésztetted, eljött hozzád a Test. Hűvös, halott kezét homlokodra tette, ujjai hegyével lezárta verdeső szemhéjad, hogy ne lásd a kardot, se a többi embert.

Nagy megtiszteltetés volt. És még nagyobb kegy. Mindig fesztelen nagylelkűség áradt belőle, hálával és megkönnyebbüléssel töltve meg szíved. Keze hamuszürke volt a haláltól, puhán és ismerősen simult bőrödhöz, oly valódinak tűnt, esküdni mertél volna rá, hogy tényleg érzed, hogy a halál ölelése valóban kézzelfogható. És amikor a Test feléd fordította arcát, páratlanul lenyűgözött szépsége, amelyet nem homályosított el holmi lélegzet.

Aztán visszanyomott priccsedre és alvást parancsolt. A Test kedvéért megpróbáltál engedelmes lenni, először éjbe borult életedben; bármi más derogált volna. Amikor a Test megjelent, az idő elvárt medrében zajlott, nem olvadt szét jégszilánkként, hogy azután váratlan helyeken előkerüljön. Ám ilyenkor az agyad tíz körömmel kapaszkodott az ébrenlétbe. A tény, hogy a Test felkeresett, egyszerre roppant fontosnak tűnt: mindössze ébren kell maradnod addig, amíg rájössz okára.

Arcod viszketett az alvadt vértől, körülötted egyre susmutoltak az emberek, Ezer kiló csontszövet, régi, kelleni fog, ebből szoktunk először kifogyni… Nem, őrmester, hagyjuk, már így is késében vagyunk.

* * *

Világod egy steril, fehér doboz volt. Egy doboz: az Erebos kórházi részlege. Az Erebos a Halhatatlan Király Behemót-osztályú zászlóshajója volt. Makacsul ragaszkodtál ezekhez a tényekhez, akár egy fuldokló az utolsó tüdőnyi levegőhöz. Egy hűvös, seszínű szobában éltél, ládák és szétszedett ágyak között; egy priccsen, széken és kardon kívül nem volt másod. A kardot megpróbálták elvenni tőled – valami átlátszó ürüggyel, már nem is emlékszel rá pontosan –, a maga távoli módján mélyen felzaklatott az emlék, amely vörös volt, nedves és életlen.

Azóta hozzá sem értek a pallosodhoz. Feltűnt és eltűnt a szobában, ahol épp elejtetted, többnyire rejtélyes hányásszag kíséretében. Mostanában már vele aludtál, mintha megtermett acélbabád lenne. Igazság szerint kész örömmel hajítottad volna a Dominicus tűzforró magjába, mivel szívből gyűlölted, és biztosra vetted, hogy vesztedre tör; de létfontosságú volt, hogy ne kerüljön senki más kezébe.

Ez persze nem gátolt meg abban, hogy kicsorbítsd az élét és összekarcold a fényezést, rendesen tönkretéve a pengét, mint halványan gyanítottad. Olyan keveset tudtál a fegyverekről – sosem érdekeltek igazán; jóformán meg sem tudtad különböztetni őket. Voltak keskenyek és voltak szélesebbek. Voltak hosszúak és rövidek. Ez a kétkezes katonai pallos óriási, aberrált és nyíltan ellenséges volt, ráadásul teljességgel te feleltél érte – noha egyetlen érintésétől is felfordult a gyomrod.

Időnként priccsedhez térdeltél, és próbáltál imádkozni. Oldaladon a Testtel, már nem tartoztál hálával senkinek, és nem volt szükséged közbenjárásra. Páratlan béke töltött el, amikor félálomban, kábultan hevertél fekhelyeden, visszafogva szíved verését a jégfehér csillagok előtt, émelyegve a dühtől, hogy oly sokáig elfelejtettél élni, és megrontott a bírvágy. Nyüzsögtek körülötted az emberek, ám széles ívben elkerültek, semmibe vettek, mígnem már kezdted azt hinni, halott vagy. A puszta gondolattól nagy kő esett le a szívedről.

2

ISTEN MEGÁLLT AZ ajtóban, és annyit mondott:

– Már megint hánytál, Harrowhark.

Minden alkalommal igyekeztél összekaparni öntudatod összes morzsáját a Kilenc Ház Császárának kedvéért, akiben mindig volt annyi tapintat, hogy előbb kopogtasson és megvárja, hogy beinvitálják, ezzel is ékesen bizonyítva isten voltát. Most is a küszöbről figyelt, kezében elmaradhatatlan digitális írótáblájával és örökös érintő-árkusával; egyenruhás siserahad tolongott mögötte, de irtózatos szeme, akár két nyálkás brikett, mereven rád szegeződött.

– Elsorvadnak az izmaid – folytatta –, pedig eleve alig van belőlük.

Szádon boldogságos tisztán csengett a válasz:

– Ugyan mire jó egy Lyctornak a kard? Uram, mi hasznát vehetném? Parancsolok a csontoknak. Tudok húst gyúrni és lelket idézni. Többé már külső thanergiára sincs szükségem. Minek vesződjek holmi primitív gyíklesővel?

– Örömmel hallom, hogy jobban érzed magad – mondta a Császár. – Semmi kedvem filozofálgatni veled, pláne azután, hogy három órán át hánytál, akár a lakodalmas kutya. – (Nemde?) – Nem vagyok szörnyeteg. Menj, öblítsd ki a szád. Nem érdekel, hogy be tudod tömni a saját fogaid, akkor is ügyelni kell a tisztaságukra.

Imbolyogva kimásztál az ágyból, akár egy kísértet a sírból, és a közeli mosdóhoz támolyogtál, majd szétnyitottad botcsinálta fátylad és sértődötten kiöblítetted a fogsorod szájvízzel. Izgatott mormogás szűrődött ki a hektikus Sereg-tisztek aszteroidaövéből, időnként megszakítva egy „igen”-nel, „nem”-mel vagy „hagyjuk az új burkolatot, ott az Erebos a szállításra”-val a Császártól.

Az egyik tiszt rákezdett:

– Felséges úr, az Öröm hűséges Szentje…

– Még mindig nem tanult meg várni a sorára – vágott közbe a Császár. – Ne fogadd a hívásait. Már hármat megválaszoltam, és még dél sincs.

– De a parancsa felülbírálta a…

– Egy Lyctor parancsa Isten parancsa, és éppoly alázattal kell végrehajtani, mint ami személyemnek kijár – jelentette ki a Császár. – Kivéve most. Rendeld a legfrissebb végzőst Trenthamtól a kőlaphoz, és utasítsd, hogy csapjon valami statikus zajt, ha az a nő tovább zaklat.

– De uram…

– Csücsörítve fújja ki a levegőt a fogai között, és közben mozgassa fel-alá a tenyerét a szája előtt. Elég gyanús lesz, tudom, de én még sosem buktam le előtte.

A mosdókagylóba köptél. A tükörben megpillantottad a Testet, némán várakozott melletted; türkizkék kórházi inget viselt, akárcsak te; haján dér csillogott, pompás ajkai keményen, elszántan megfeszültek. Egy kard volt a hátára szíjazva – a tükörben összeakadt tekinteted Istennel, és egy pillanatra biztosra vetted, hogy ő is látja, les titeket – de csak káprázott a szemed.

– Harrowhark – mondta a Császár –, kérlek, gyere velem.

A körülötte nyüzsgő tisztek komor, kialvatlan arca kórusban összerándult. Egyikük megszólalt súgva-mormolva:

– Bocsásson meg Kegyes Herceg, de hadd emlékeztessem, hogy a Holt Tenger Admirálisa és a Töretlen Flotta Admirálisa megkezdte tanácskozását… immár tíz perce.

– Egy tanácskozás sem támaszt fel tizennyolcezer halottat – mondta a Császár. – Beszélnem kell Első Harrowharkkal. Kérem, várjanak a Régi Teremben tíz perc múlva.

A katonai attasék szétszéledtek, mintha hirtelen kiállt volna belőlük a görcs, és többé-kevésbé futólépésben nekivágtak a folyosónak. Attól tartottál, valaki elviszi a kardod, ha magára hagyod; de ahelyett hogy felvetted volna, feketén ragyogó pengéje mellé feküdtél a priccsen. Hanyatt hengeredtél, rá a lapos acélra, majd hátadból kemény csontszíjakat hasítva körbetekerted a pengét és a markolatot. Görnyedten súlyától, csupán egy lepedőfoszlány silány álarcában, átallva kínos türkiz-pőreséged máris ott szedted a lábad a Császár nyomában a hosszú fekete folyosókon, miközben próbáltad megtalálni a helyed.

Gyakorlatilag ruhátlan voltál. A kard terhe lehúzott, mintha púpos lennél. Dicstelen Maszkod csupán foltokban hámló csontbáj. Úgy festettél, akár a falu bolondja.

Isten az orra alatt mormogott:

– Ugyan már… mintha egyszer is lett volna olyan admirálistanácskozás, amely véget ért húsz perc alatt.

– Mi történik velem? – kérdezted nagy nehezen.

– Komoly sokkot kaptál – felelte a Császár felelet helyett.

– Ez normális minden új Lyctornál?

– Néhányuknál – mondta talányosan, megfosztva a várt megkönnyebbüléstől. Írótáblája halkan pittyegni kezdett, röpke pillantást vetett rá, majd zsebre vágta. – Most hogy érzed magad?

Személyes érzelmeid meglehetősen háttérbe szorultak éppen. Hétszáznyolc légzőizom ingereinek adatlavinája zúdult rád. Olyan volt egyszerre érezni a teljes legénységet, mintha egy gulyás főne agyadban, pompás illatfelhő valami forró és dús levesből. Thanergiájuk és thalergiájuk úgy gyűrűzött egymás körül, akár a kibomló virágkelyhek, vagy inkább a fémen csillámló fények. És más is volt: elméd peremvidékén mély, szunnyadó bugyogást hallottál, életét és halálét, egy hatalmas emberáldozatét, de messze, elmosódva. Érezted a hajó hullaházának halottait – tíz halom diszkrét tetem thanergiáját az elfojtott thalergia rothadó bűzével, gyorsfagyasztva. A thanergia csendje szinte üvöltött: még egy lejegelt hulla sem volt ilyen néma.

Észrevetted, hogy a Test megállt, és a Császár szótlanul vár rád.

– Torkig vagyok már azzal, hogy csak az ágyat nyomom, uram – mondtad.

– Ha rajtam állna, hónapokig tartana, nem csupán hetekig – közölte a Császár. – Fokról fokra engednélek vissza, amíg teljesen felépülsz az ébredéshez. De nem lehet. Leigáztam a Halált, Harrowhark; bárcsak okosabban döntöttem volna, és az Időt hajtom igámba. Arra kell kérjelek, hogy állj mielőbb készen, ezért most mutatok neked valamit, ami reményeim szerint… némi lökést ad a felépülésnek.

Mázsás és mélysötét kő gördült le szívedről megértő szavaitól, tapintatától. Ébren és életben tartott egész úton lefelé a liftben, habár hosszú percekbe telt a felvonónak átszelni az Erebos irdatlanságát. Sosem láttál még ilyen vadonatúj dolgot életedben. Elmerültél a látványban, lenyűgözött a fémlemezek ezüstfekete burkolata, a berakások szivárványpompája, az ajtó felett virító koponya, amelyet egy művészi hajlamú adeptus az Első koponyájáról mintázott; a névtelen csontváz csodásan beillesztve a központi szimbólumba, körülötte a nyolc engedelmes Házzal. Házad koponyája keresetlennek és némának tűnt a többi között. Puha, sötét leplek takarták a plexiüvegeket, a fémet, az elektronika ősrégi LED-fényeit.

Azután az ajtók suttogva kinyíltak egy barlangnyi, visszhangos helyiségre, ahol egy hangszóró bejelentette: „Urunk, a Császár, megtiszteli jelenlétével a második raktártermet”, majd szemed előtt szétrebbent egy csapat – maroknyi fehér zubbonyos katonatiszt a Seregből nyakába kapta lábát, sebtében hajbókolva félbehagyták dolgukat, nehogy útjában legyenek uruknak. Szapora trappolásuk olyan volt, akár a menekülő őzeké.

Egy acélvázas erkélyen álltál, amely téglalapforma ládák százaira nézett. Mindegyik egytestnyi hosszú és féltestnyi széles volt, csontból készültek – soraik és oszlopaik olyan szédítően nyílegyenesek voltak, hogy némi időbe telt, mire cikázó, összeakadó tekinteted előtt végre összeállt a kép. A légkondi fagyos huzata kórházi ruhádba kapott, combodon minden szőrszál égnek állt, de a hideg szél észnél tartott, és észnél akartál lenni. A ládák csontján – amely kevésbé hófehéren fénylett, mint a raktér falát borító amalgám- és plasztiklapok – puha, áttetsző bőr feszült, olyan vékony és sima, hogy átláttál rajta, egyenesen…

– Az ígért ajándékom. A megújult Házad – mondta a Császár. Amikor arcodra nézett, kedvesen figyelmeztetett: – Alig ötszáz van belőlük, és csupán egyharmadukban rejlik nekromanta hajlam, akárcsak a következő nemzedéküknél. Mindegyik tizenöt és negyven év közötti, úgy véltem, így a legkönnyebb.

– Te jó Isten – hebegted, megfeledkezve róla, hogy épp az orrod előtt áll. – Az ősi holtak. Feltámasztotta őket.

– Nem – mondta a Császár. – Tízezer éve nem támasztottam fel senkit a halálból. De ez idő alatt… jó párat félretettem, tartaléknak… bár kissé zavart, hogy csak úgy bespájzolom őket. Átaludták az egész miriádot, Harrowhark, és nagy megkönnyebbülést jelent, hogy végre felébreszthetem őket. Elindítom a folyamatot, felszínre hozva elméjüket, még mielőtt útnak indul szállítmányuk a Kilencedikre.

Lekaptad szövetfátylad, hogy egész arcoddal megbámulhasd őket, épp csak szemernyit szégyellve csupaszságát a Császárod előtt. Elvégre nem először látja. Émelyítő remény buggyant fel benned, akár egy búvárban a nitrogénbuborékok, és megfeledkeztél magadról:

– Hadd menjek velük – kérted. – Csak rövid időre. Amíg átadom őket a Házamnak… udvarmesteremnek… csak amíg elmondom nekik…

– Ne siess úgy, Harrowhark – mondta a Császár. – Még beszélnünk kell, mielőtt erre kérnél. Bár több időm lenne, hogy elmagyarázzam.

Kettesével szedted a hideg fémfokokat, szíved hevesen döngette a serózus szívburok falát, csupasz talpad felhorzsolódott a csúszós lépcsőn. A fájdalomtól kiélesedett érzékekkel berontottál némán szunnyadó néped takaros sorai közé. Megálltál egy-egy csontbölcső mellett, egyenként szemügyre vettél minden arcot a homályos bőrrétegen, a vénák és sejtek sűrű, csillogó erezetén keresztül. Próbáltad minden vonásukat agyadba vésni, de összeolvadtak egyetlen elegybe, egyetlen óceánnyi ismeretlen, újdonsült Kilencedikbe. Megtántorodtál, szédülten és elbűvölve. A Test a sarkadban volt, pontosan fél lépésre mögötted, kezét halálos nyugalommal keresztcsontodon tartotta.

A Császár tisztes távolságban maradt művétől, mialatt te és a Test mindegyik ajándékdobozba belenéztetek. Végül a csont-és-bőr ládák sorai véget értek egy tisztásnál, tele kisebb és sokszínűbb rokonaikkal. Ezek fehér kőből, nem csontszövetből készültek, olyan frissen faragták őket, hogy a csiszolás pora még oldalukra tapadt. Nem akadt köztük két egyforma: volt ott mély sírokba szánt hatoldalú koporsó és csontkamrákba való tömör, hatszögletű urna. A Házak színeibe öltöztették őket, kivéve a feketét: ma este nincsenek üres koporsók Házad számára, eltekintve egyetlen egyszerű ládától oldalt. Egy kicsiny mezei rózsa virított a tetején, sápadt, bíbor szirmokat hullatva kövére.

Ezek voltak a holtak, akiket érzékeltél: megannyi szikkadt, néma thanergiahasáb, porszemnyi baktérium-thalergia sem ejtett foltot bőrükön. Szobormerevek és romlatlanok voltak. Hála a Császárnak, ha minden igaz. Ám akadt köztük néhány kivételes. Nyugodt közönnyel szemlélted az egyik hatoldalú tárolót, amely a Második Ház skarlát és fehér színeiben tündökölt, de hullának híre-hamva sem volt benne. Egy magányos koporsó a Harmadik káprázatos aranykelméiben nyomokban sem tartalmazott Harmadikat. Éppúgy nem találtál hullát a Hatodiknak szánt, szürke leples méhsejtekben sem, bár az egyik mélyén hevert pár szánalmas foszlány, inkább csak maradványok, mintsem tetem. Valami megvillant idegrendszeredben, holmi érzelem halvány szikrája, de rövid küzdelem után kihunyt, hála az égnek.

Érezted a Testet közvetlenül hátad mögött, alig egy lépésre a Császártól. Azt kérdezted:

– Hogyan fog magyarázatot adni a hiányzó holttestekre?

– Az Első Ház egyik kétes érdeme – felelte Isten –, hogy ritkán izgatják a magyarázatok.

– A lovagok…

– Csatlakoztak Lyctoraikhoz – vágott közbe. – Ez voltaképp nem is hazugság. Csupán kissé leegyszerűsít egy lenyűgöző… és szentséges… igazságot.

Nem mondtál semmit. A császár folytatta:

– Alaposan átfésültük a Kánaán Házat, amikor elhoztunk onnan. Nem találtunk senkit életben, és maradványokra sem akadtunk, bármi végzett is azokkal, akikről nincs tudomásunk… már ha végük lett. Feltett szándékom megfejteni ezt a kínzó talányt. Addig is halottnak nyilvánítottam őket. Mondhatod, hogy elsiettem, de inkább bánkódjanak most a Házak, Harrowhark, később annál nagyobb lesz örömük.

Nem tudtad levenni szemed arról az egyszerű, fedetlen koporsóról, tetején a viaszos kis rózsával; hirtelen rádöbbentél, kinek az ősi, rákos hullája fagyott bele. Idegrendszered rivális érzelmek kereszttüzébe került, majd nyomban csődöt mondott. A Test hozzád lépett és elfordította arcod, de az elszabadult emlékek tarka kavalkádját nem tudta visszafordítani.

– Haza kell térnie – mondta a Császár gyengéden.

Oda sem néztél.

– És a Hetedik Ház hazaengedi?

– Sosem ott volt az otthona – felelte a Császár. – Visszaviszem Cythereát fivérei és nővérei közé nyugodni.

Mindened fájt. Mindened égett. A Test körmei selymes, hűvös csermelyt szántottak lázas arcodba, figyelmed inkább a mögötted heverő csont-és-bőr ládákra terelve, a holtakra, akik már csak alszanak, miután részesei lettek a legnagyobb csodának, amelyről valaha hallottál. Ígéreted részben beteljesült. Megkönnyebbülésre vágytál, de már nem is emlékeztél rá, hogyan zajlik, mármint a mirigyek szintjén.

Immár szemtől szemben álltál Istennel. Pironkodás nélkül megnézhetted magadnak írisze ragyogó színpompáját, a szaruhártya és szembogár makacs kitinfeketéjét, hosszú, szögletes, előzékeny arcát. Mélységes ráncok vésődtek homlokába és szeme sarkába. Szemöldöke némiképp mélabúsnak tűnt, de valamennyi arcvonása mozgékony és mosolygós volt, közvetlen és keresetlen. A raktárhelyiség hűvös fehér fényei kiemelték ingének viseltes részeit, egyszerű viaszsárgára színezve kezének és ábrázatának kávébarnáját. Ha most láttad volna először és ismeretlenül, teljesen jelentéktelennek ítélted volna: de nem tudtál úgy nézni rá, mintha nem ismernéd. Iszonyatos istenség áradt minden pórusából.

– Feltámaszthatta volna őket – mondtad, szabadjára engedve szavaid a szíved és szád között. – Egyedül Uram képes erre. Mégsem tette. Miért?

– Pontosan azért, amiért tízezer éve egyszer sem – hangzott a válasz. – Pontosan azért, amiért nem térhetek vissza a Kilenc Házhoz. Túl nagy árat követelne.

Megtántorodtál. Talán a földre is rogytál. A fémrostély térded alatt égő vörös csíkokat vájt a húsodba, a réseken átsüvítő levegő antisztatikus kenőcs szagától bűzlött. A rácsok közé suttogtad:

– Tanítsd meg, Uram, mit jelent ez az ár.

Isten inkább felsegített. Hétköznapi mozdulattal hónod alá nyúlt, talpra állított, esetlenül megszorította karod – gyors, félszeg gesztusa mintha vigasztalni próbálna, de nem tudná a módját –, majd elkapta a kezét. Azt mondta:

– Harrow, ne térdelj le előttem. Nem engedhetem, amíg meg nem érted, mivel jár. Fájdalmas látnom, hogy fejet hajtasz nekem, miközben… ha látnád a teljes képet… szíved szerint jól kupán vágnál.

Elvörösödve tiltakozni kezdtél:

– Istenem…

– És ne hívj az Istenednek sem – fojtotta beléd a szót. – Amíg fel sem fogod, mit takar ez a szó, nem kívánok Istened lenni. Még csak egy lábadozó vagy, nem tanítvány. Ide hallgass: képes leszel rá? Rühellem, hogy forszíroznom kell, Harrowhark, de vészesen kevés időnk van.

Nem bírtad tovább.

– Azért akad pár képességem, Uram.

– Ebben van minden reményünk – mondta a Császár.

Megtámaszkodtál a Coronátlan koporsón, mintha csak mázsás kőlap lenne, amely meg sem érzi súlyod. Már sajgott a hátad a kardtól. A Kegyes Herceg nézte, ahogy próbálsz talpon maradni a válladat lehúzó acélsúly alatt, majd megszólalt:

– Harrow, még alig hagytuk el a Dominicus-rendszer peremét. Amint összeszedted magad, elküldjük az Erebost a Kilencedik Házba, hogy elvigye, amiről beszéltem neked. Azután Házról Házra járva visszaadja nekik a halottaikat… de én nem leszek rajta. Választhatsz, magamra hagysz, vagy velem tartasz, mint egyik Kezem. A döntés voltaképp csak rajtad áll.

Próbáltad felidézni magadban, mit mondtál, amikor először magadhoz tértél az Ereboson; hogyan fogadtad első találkozásodat a Feltámasztóddal. De nem sikerült.

– Már választottam…

– De tudatlanul – mondta a Császár. – Nem volt valódi döntés. Figyelj.

Odalépett a válaszfalhoz, és félig nekidőlt az egyszerű láda mellett, írótábláját a tetejére tette, majd keze megpihent a dísztelen fedélen, ujjnyira a kicsiny rózsától.

– Harrowhark – kérdezte –, mi történik, amikor az ember meghal?

Bölcsődés kérdés volt. Fújnod kellett volna rá a választ, ahogy mások levegőt vesznek, épp ezért keményen feladta a leckét. Egyszerűsége csapdát sejtetett. Hüvelykujjad körmét combodba vájtad, elég erővel, hogy minden hajszáleret feltépjen bőröd alatt, és azt felelted:

– Apo-pneumatizmus. A lélek végleg elhagyja a testet. Kezdetét veszi a thanergia kibomlása.

– Miért?

– Az elenyésző thalergia sejthalált okoz – válaszoltad óvatosan, mélyebbre vájva körmöd –, ami thanergiát bocsát ki. Az apo-pneumatizmust követő tömeges sejtpusztulás thanergikus lavinát vált ki, majd az első virágzás múltán a thanergiaszint stabilizálódik, nagyjából 30–60 másodpercen belül.

– És mi lesz a lélekkel?

– Fokozatos halál esetén, mint az öregedés, betegség… és hasonlók, az átkelés automatikus és nyílegyenes. A lelket lehúzza a Folyóba a küszöbi ozmózis. Apo-pneumatikus sokknál azonban, amikor a halál hirtelen és erőszakos, az energiakitörés elég erősnek bizonyulhat, hogy ellensúlyozza az ozmotikus nyomást, és a lélek ideiglenesen magára marad. Ebből keletkeznek a kísértetek és a hazajárók.

– És minek van lelke?

Úgy érezted, már nem bírod sokáig. A kérdések egyre ostobábbnak vagy csalókábbnak tűntek. A Test aggódó, fátyolos tekintettel figyelt.

– Bármi, ami kellő thalergiakomplexitással rendelkezik a… lélekhez. Azaz az ember.

A Császár ujjaival dobolni kezdett az egyszerű láda fedelén, majd azt kérdezte, kissé talányosan:

– „Miért halandó a mi lelkünk? Én odaadnám szívesen a több száz kiszabott esztendőmet, csak emberré lehetnék egy napra.”

Ezt már végképp nem tudtad hová tenni.

– Hogy… tessék?

– Harrowhark, használd az agyad – mondta a Császár, kényelmetlenül emlékeztetve valaki másra. Előnyösebb szöget találtál körmödnek, és addig nyomtad befelé a halott keratint, míg végre vért fakasztott. – Minek van még hihetetlenül komplex thalergiatömege? Mire szolgál a Sereg nekromantája?

Az agyad szégyenszemre csődöt mondott, de valami maradt még a mélyén a hajdani Harrowharkból, elegendő ahhoz, hogy kérdésekkel álljon elő. Hálás voltál, hogy felteheted a kérdést arcátlan szellem-énednek: Mire szolgál a Sereg nekromantája? Érdemesebb azt kérdezni, mit szolgál a Sereg lovagja: segíti nekromantáját, ellátja elég halállal és thanergiával, hogy a halottmágia működési ciklusa elinduljon. Az idegen bolygók egyike sem rendelkezett thanergiával: hígabb formában természetesen tartalmazták, de alapvetően a thalergia jellemezte őket. Küldj oda egy nekromantát, és egy lyukas mogyorót sem ér. A thanergia igazi forrása…

Annyit mondtál inkább a Testnek, mintsem uradnak:

– Egy bolygó csupán egy porgömb. Thalergiája a mikrobás élet felhalmozódásából fakad, ami nem tekinthető koherens rendszernek.

– Nevezzük akkor csoportos léleknek – javasolta a Császár. – Mi más az emberi lény, mint egy nagy rakás mikrobás élet. Te csontadeptus vagy, nem igaz? A húsmágusok körében hamarabb felmerül egy ilyesféle rendszer elképzelése, mint a te iskoládban. – Mindezt kedvesen, szinte jó kedéllyel mondta, de ettől még úgy érezted, inkább hajítsanak ki menten a világűrbe, mint akár csak sugallják, hogy adottságaid alábbvalóak egy húsmágusénál – akinek minden tudománya a puszta karnalitás. Csupán ahhoz értenek, ami sárga és löttyedt. Abban a hitben élnek, hogy akad bármi szóra érdemes egy darab karajban.

A Császár, kételkedésnek vélve bigott utálatod, azt mondta:

– Egyelőre csak fogadd el a javaslatom, hogy egy bolygó is rendelkezik jelentős, összefüggő thalergiamennyiséggel. Ha ezt a thalergiát átalakítjuk, mi történhet az átkelés során?

– Már tudjuk, mi történik – válaszoltad. A nyelved megduzzadt a szádban, sajgó, duzzadt szemhéjadat lehúzta önsúlya. Az első adrenalinlöket lecsengett. A Test odalépett, és tenyerébe zárta csuklódat, ujjai vasmarokkal csontod köré fonódtak. Megeredt tőle a szavad: – A Sereg minden egyes bolygót felkészít a nekromantiára, amelyekre behatolnak. Egy idő után, ahogy megindul a thanergikus pusztulás, a bolygó megtér. Attól kezdve a nekromancia a szokott mederben zajlik. Nem történik semmi… az állati és növényi élet persze módosul… végül a bolygó teljesen kimerül és evakuálni kell, de ez hosszú távú folyamat, amely nemzedékek alatt zajlik le. Nem igazán nevezhető eseménynek.

– Jó, megöltük a bolygót – mondta a Császár. – És azután?

Ránéztél. A Kilenc Ház Uralkodója égnek emelte kezét, felfelé tartott tenyérrel, mintha tehetetlen imát küldene a raktér plafonja felé. Idegen szempárjából hűvös nyugalom áradt. Csak egyetlen tömegpusztított bolygót ismertél. Így hát azt mondtad:

– Ne tőlem kérdezze, Uram. Ön járt ott a Feltámasztásért.

– Így van – felelte. – És láttam, hogy a thalergia azonnal átalakul. Ebben különbözik a betegségből fakadó halál a meggyilkolástól. A hatalmas sokkban, a lélek azonnali kiűzetésében. És ha egy bolygóból kiszakítják a lelket, ugyanaz történik, mintha egy embert fosztanának meg erőszakkal tőle…

Izzadság borította el a tenyered, pedig nem kértél belőle. Vérpatak csordult végig a combodon, menet közben megállítottad, varlemezkékre szárítva bőrödön, majd elzártad a sebet. Fél kézzel ment már az ilyesmi.

– Egy visszatérő – mondtad.

– Egy visszatérő, minden egyes esetben – helyeselt a Császár. – Kivétel nélkül egy istenverte szellem. Már elnézést a szójátékért.

Lelki szemeiddel láttad, ahogy a Test levegőt vesz, mellkasa finoman emelkedik és süllyed. A Császár karba fonta kezét, tekintetét a raktár mélyébe fúrva, arca neoncsövek fényében égett, szeme feketén és nyirkosan csillant. Észrevetted, hogy fürgén megnedvesíti ajkát nyelve hegyével.

– Újjáéledt Fenevadaknak neveztük el őket – mondta.

Majdnem egy percbe tellett, míg folytatni tudta, és attól fogva fennköltség áradt belőle, mintha csak egy ősrégi történetet mesélne:

– Amikor meghalt a naprendszer… midőn még ifjú voltam, tízezer éve, és visszahoztam világunkat a peremről… az összes visszatérő szétrajzott a világegyetem legtávolabbi sarkaiba, ahogy a lelkek menekülnek tetemükből az átlépés utáni első páni félelemben. Sosem láttam planétát, amely utánacsinálta volna; bár láttam gyengébb szörnyeket, kisebb Fenevadakat, de soha semmi olyat, mint az az első hullám. – Harrowhark, azok a gigászi visszatérők fáradhatatlanul és kérlelhetetlenül járják a világegyetemet… útközben kiszívják a bolygók thalergiáját, akár a vámpírok… és nem adják fel, amíg a Kilenc Ház és Császára életben van. Tízezer éve menekülök előlük, jóformán lehetetlen végezni velük.

A történet nem vágott a földhöz. Oly homályosan hangzott és képtelenül csengett, akár egy tündérmese. Azt kérdezted:

– Azért haltak meg a Lyctorok… mert megküzdöttek velük?

– Hogy megküzdöttek? – kérdezte Isten. – Harrow, Lyctoraim felét úgy vesztettem el, hogy megpróbálták elcsalni őket. Rettentően bonyolult elpusztítani őket. Pusztán a szerencsének köszönhettük, hogy sikerült végezni néhányukkal… még fiatalok voltak, erőnk teljében álltunk. De aztán… ahogy számunk meggyérült… csak a vak véletlen vagy egy öngyilkos roham segített.

– Mégis mennyien vannak?

Csillagászati számra számítottál. A Test felhúzta szemöldökét a Halhatatlan Király kurta válaszára.

– Hárman.

– Kilencen kezdték. Számuk alapján különböztettük meg őket. Tízezer év alatt összesen ötöt sikerült megsemmisíteni. A Kettes nem sokkal a Feltámadás után bukott el. A Nyolcas halála egy ember halhatatlan lelkébe került… máig kísérti az a nap álmaimat. A Hatos úgy pusztult el, hogy egyik Kezem – Cyrus – magával rántotta egy ultrasűrű fekete lyukba, és csak remélhetem, hogy odaveszett, mert Cyrus nem tér vissza.

Mielőtt reagálhattál volna – mondjuk egy döbbent kiáltással vagy számítása megkérdőjelezésével, amely első blikkre sem stimmelt – a Kilenc Ház Császára valami borzalmasat tett. Ellökte magát az egyszerű, rózsás koporsótól, és megállt előtted a Harmadiknál, rémséges szempárjával és közönséges ábrázatával, majd két kezébe fogta mindkét kezed. Gyengéden megveregette, mintha valami kismaszat lennél, akinek az imént lapult ki kedvenc hörcsöge egy szörnyű balesetben. Többre tartottad volna, ha inkább kitépi bordáidat a porcaikból, és meglengeti a feje fölött. Jobban díjaztad volna, ha torkon ragad és kettéroppantja a nyakad. Fénypontok táncoltak szemed előtt. Mélyen magad alá zuhantál.

– A választás, amelyre kértelek, az első perctől áltatás volt – folytatta. – Sajnálom. Az Újjáéledt Fenevadak mindig tudják, hol vagyok, és bárhová megyek, útnak indulnak felém… lassan… de megállíthatatlanul. És nem csak rám vadásznak, bár én vagyok a legfőbb célpont. Lecsapnak bárkire, aki elkövette a… múlhatatlan bűnt.

Elengedte kezed, te rámeredtél.

– Melyik múlhatatlan bűnt? – kérdezted.

– Amit azzal követtél el, hogy Lyctor lettél – felelte a Császár.

Tompán hallottad, ahogy Drearburh kapui döngve becsapódnak. Érezted füledben a fogaskerekei csikorgását, a feledhetetlen kattanást, reteszeik visszhangzó csattanását az alsó csarnokban, majd fel a szűk tárnák falai között. Azután emlékük elhomályosult és szertefoszlott, visszatért társai közé rendezetlen gyűjteményedbe.

– Szóval a Fenevadak eljönnek értem – mondtad, de csak azért öntötted szavakba őket, hogy végre valósággá váljanak. – Ha visszatérnék Házamba, követnének oda.

– Valamennyi Lyctorom örökre hátat fordított Házának, miután ráébredtünk a következményekre… kivéve egyet, aki tudta, hogy pontosan ebből az okból útját állnám.

Ismét lenéztél dísztelen koporsójára. Átlagos méretű volt; a benne lévő test nem volt sem magas vagy széles, sem lenyűgöző vagy impozáns. Szavaid ködös messzeségből jöttek:

– Szóval az a terv, hogy megtanítja, hogyan szállhatok szembe velük?

– Csak miután megtanultad, hogyan oldhatsz kereket előlük – felelte a Császár. – Kemény lecke lesz, és sosem lehet a végére érni. De jobb tanárt keresve sem találhatnál… elvégre tízezer éve menekülök tőlük.

Egy pillanatnyi csend után válladra tette két kezét; azon kaptad magad, hogy alulról bámulod furcsa és hétköznapi arcát.

– Ezzel arra céloz – jegyezte meg a Test –, hogy meg kell tanulnod bánni azzal a karddal.

Ránéztél a Császár válla fölött, aki ösztönösen követte tekinteted, de nem láthatta, amit te: a láncok hurkáit a másik lány csuklója, bokája, nyaka körül. Nem akadhatott meg szeme a csapzott, vállig érő hajtömegen, amelynek gyantás színe a halálakor talán barna volt, talán aranyszőke, vagy talán egész más. Nem üthette meg fülét mély, rekedt, dallamos hangja vagy azok a száraz, kísérteties visszhangok a múltadból – anyádtól, Cruxtól.

Nem tudhatta, hogy a Lezárt Sír Teste utoljára azon az éjjelen szólt hozzád, amikor kimasszíroztad az alvadt vér lilás duzzanatait halott szüleid nyakából, hogy minél kevésbé szúrjanak szemet kötél általi haláluk nyomai. Nem tudhatta, hogy alig egyetlen, csendes éven át kísérte utad, és azóta csak álmaidat kísérti. Bizonyára azt sem tudta, hogy kamaszkorodban szemének színe gyakran feketére váltott, akárcsak a tiéd, de amióta a lyctori kínok gyötörtek, már csak kénszínben izzott és kész tériszony volt belenézni: sárgája napfényre, vadállatra vallott, akár egy tojássárgába zárt borostyánkőé.

Tízéves korodban a Test még csendes és rideg volt, gyakorlatias és könyörületes. Tizennégy évesen a Test gyengéd és derűs volt, néhanap akár mosolygós. Mire tizenhat lettél a Test elszánttá és szenvtelenné vált. Összes inkarnációjában megőrizte némasági fogadalmát. Most, hogy megjött a hangja, biztosra vehetted, tébolyod gőzerővel tért vissza.

– Nem megy – mondtad a lehető legóvatosabban. – Nem tudom, szentem. Vége.

– Harrow? – szólt a Császár, akiről szinte meg is feledkeztél.

– Hosszú és meredek lejtőn jársz – mondta Test. – Vissza kell fordulnod.

– Sötétségben állok – ellenkeztél. A Test minden egyes pilláján dér csillogott. – Elvesztettem. Vége. Nincs ott már semmi. Biztos elvétettem a lépést: csak félig lettem Lyctor. Nagy semmi vagyok, nincs célom, sem vezérlőm.

Súlyos kezek hullottak válladra. Az imádott arcból a Feltámasztó Király arcába néztél.

– Ortus Nigenad nem a semmiért halt meg – mondta.

Beszéd közben a szája különös látványt nyújtott. Forró fájdalom süvített végig halántékcsontodon. Tested érzéketlen volt a gyászra; régen talán még átjárta, de már szikráját sem érezte.

– Ortus Nigenad azért halt meg, mert azt hitte, nem adhat más ajándékot – mondtad. – Én pedig elfecséreltem, akár a… levegőt.

A Feltámasztó Király olyan arcot vágott, mint aki egy roppant nyakatekert és szívszorító anagrammán töri a fejét.

– Ortus… – kezdte, de az epe feltört torkodból, majd a szádból, mielőtt a Test tenyere átsiklott szemöldököd és orrnyerged előtt, és kicsúsztál az uralkodói szorításból. Szinte nem is érezted, ahogy a földre rogytál.

– Ortus Nigenad – ismételte meg a Császár, szinte tűnődve; de már semmi más nem járt az eszedben azon kívül, hogy szerencsére nem okádtad képen Istent – és bőven beérted ezzel a szerény vigasszal.