Budapest, 2025

Copyright © Jakupcsek Gabriella, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

Borítófotó © Falus Kriszta

ISBN 978 963 568 601 8

Előszó

„Utálom, amikor várom,
hogy anya végre elkészítse a vacsorát,

és közben rájövök, hogy én vagyok anya.”

Egy ismeretlen anya

Ki látott már tökéletes anyát? Igen, tegye csak fel a kezét, aki látott már tökéletes anyát! Senki? Hát igen, tökéletes anyával valószínűleg még senki sem találkozott. És mégis öljük, kínozzuk magunkat, hogy mi legyünk az első ilyen. A tökéletes anya első fellelhető példánya a világtörténelemben. Hát, nem. Az Instagramon mosolyogva pitét tartó, belőtt frizurájú hófehér mosolyú anyukák, a megosztott Facebook-posztokban terjedő földre szállt anya-angyalok szívmelengető történetei csak arra jók, hogy rossznak érezhessük magunkat. Hogy saját anyaságunkat, amibe annyi időt, energiát és főleg szeretetet beletettünk, fájdalmas kudarcként éljük meg. Különösen nehéz mindezt a B oldalon elszenvedni, amikor nem hamvas, ifjú és kisportolt testünket állítjuk a gyereknevelés szent céljának szolgálatába, amikor helyt kell állnunk a munkahelyen is, és egyre munkásabb, festék- és árnyékigényes feladat őrizni vonzerőnket nőként. Igen, nőként, és ha lehet, minél tovább nem néniként. Szóval a tökéletesség illúziója káros és veszélyes ránk és családunkra nézve is. Én azt mondom, legyünk csak jók! Jó anyák. Jónak lenni ugyanis megugorható feladat, mert ott van benne a törekvés, de ott van benne az elfogadás is. Önmagunk elfogadása. Mert könnyebb úgy jó anyának lenni, ha az ember nem áll harcban saját magával; a belső békéje az, amit mások irányába sugároz.

Én életem legnagyobb sikereit és legnagyobb kudarcait is anyaként arattam, illetve szenvedtem el. Mindig törekedtem rá, hogy jó anyjuk legyek a gyerekeimnek, voltak évek, amikor azt éreztem, nem vagyok elég jó, ugyanakkor voltak percek, amikor kimondottan elégedett voltam magammal. Amióta nagymama is vagyok, már két szerepben vizsgázom, és itt is meglehetősen vegyes az a bizonyítvány. Ha ennyire tökéletlen vagyok, miért is veszem a bátorságot, hogy ebben a könyvben az anyaságról, a B oldalon betöltött szülői szerepről beszéljek, és faggassak másokat? Ugye ezt kérdezi most magában? Nos, talán éppen ezért.

Az út a tökéletességhez nem létezik. A jósághoz, azaz a „jó anyasághoz” azonban számtalan ösvény vezet. Az elmúlt egy évben különleges és mégis hétköznapi nőkkel, anyákkal és egy édesapával beszélgettem. Sokszor hallottam tőlük a saját gondolataimat, de bizony az sem volt ritka, hogy új, szokatlan és számomra is elgondolkodtató problémákat, utakat, döntéseket osztottak meg velem. Sokat tanultam tőlük. És jó volt látni, hogy nekik sem mindig könnyű, sőt. Hogy az ő életük sem egy filterekkel teli Insta-story, hanem dilemmákban, vitákban, olykor feszültségben bővelkedő létezés, amit mégis áthat a szülő és a gyerek közötti, semmihez sem hasonlítható szeretet.

Be kell hogy valljam, hogy magam is a legbüszkébb a gyerekeimre vagyok, a szeretet legkülönlegesebb minőségét velük, feléjük, általuk élem meg, és nem lenne túlzás az sem, ha életem értelmeiként beszélnék róluk. Mégis ki kell mondanom, anyának lenni nemcsak gyönyörű, de bizony nehéz feladat is. Nehéz? Rohadt nehéz. Mert megvan a szépsége és a természetessége annak, hogy onnantól, hogy egy nő anya lesz, hátrébb sorolja önmagát a fontosság szempontjából, de az már nem jó, ha saját terveink, vágyaink, sőt személyiségünk is feloldódik ebben a csodálatos szerepben. Hiszen amikor a gyerekek megnőnek, és egyre egyértelműbben jelzik, hogy óvó szeretetünknek inkább a láthatatlan formáját preferálnák, majd egy napon elhagyják a családi fészket, könnyen lehet, hogy az első találkozás önmagunkkal minimum zavarba ejtő lesz.

Ebben a könyvben a negyvenen túli anyaság megannyi színét mutatom be fantasztikus beszélgetőpartnereim segítségével, akiknek őszintesége számomra felszabadító volt; azt remélem, önök is így éreznek majd. Hőseim, ahogy már említettem, nagyon is valóságosak, de ettől nem lesznek kevésbé tiszteletre, sőt szeretetre méltók.

Közös bennük, hogy mindannyian úgy érezték, hogy családot szeretnének, és ezért áldozatokra voltak képesek, de összeköti őket az is, hogy bár törekszenek rá, hogy a lehető legtöbbet adjanak meg gyerekeiknek, unokáiknak, hogy jó szülők, nagyszülők legyenek, képesek nemcsak szembenézni velük, de el is fogadni hibáikat, hiányosságaikat, szeretni a szülői tökéletlenséget. Hiszem, hogy a legfontosabb minden téren, ha emberek maradunk, márpedig az emberek tévednek. Hoznak rossz döntéseket, nem látják meg minden pillanatban, hogy mi a helyes. Megkockáztatom, hogy egymáshoz is inkább a gyarlóságainkon, a tökéletlenségeinken keresztül tudunk a legjobban kapcsolódni.

Feleségként, anyaként, esetleg idős szülőkre gondot viselő dolgozó nőként megküzdeni a ténnyel, hogy a napok még mindig csak huszonnégy órából állnak, erőnk pedig lelki és testi értelemben is véges, nem könnyű. Sokak, sokunk élete a tányérokat táncoltató zsonglőré: vért izzadunk, hogy mindet a levegőben tartsuk.

Az anya a legtöbb esetben a család középpontja, a mindig parázsló tűz. Azonban a család ma már sokféle lehet, így nincs két egyforma anyai szerep sem. Ebben a könyvben találkozhatunk igazi nagycsaláddal, ahol a levetett cipők beterítik az előszobapadlót, de megismerhetünk egy kétszemélyes mikrocsaládot is, ahol így is kerek volt az élet, azóta meg talán annál is kerekebb. Sokat beszélgettem az elmúlt egy évben. Autóztam úttalan utakon, néha el is tévedtem. Felmentem lifttel idegen lépcsőházakba, ittam frissen pörkölt olasz kávét és instantot is. Nehezen tudtam ellenállni annak a sok süteménynek, amivel vendéglátóim őszinteségük mellett megkínáltak. A szívük benne volt. Nemcsak a családi receptekben, hanem a szavaikban, a gesztusaikban, a hallgatásaikban. A sírásukban és a nevetésükben. Én magam pedig most sem csak az illedelmesen figyelő újságíró szerepét osztom magamra, beszélgetőpartnereim tükrében ugyanis sokszor meglátom önmagamat, a két fiamat, a lányomat, a volt és a jelenlegi férjemet, az unokáimat, a menyeimet: a mi viszonyrendszerünket, a családunkat és benne saját szülőségemet és nagyszülőségemet. Önzetlenségemet és önzésemet, mindazt, amire büszke vagyok, és mindazt, amire kevésbé.

Társam az „idegenvezetésben” most is a nagyszerű pszichológus, Molnár Kata lesz, aki szubjektivitásomat, érzéseimet és megérzéseimet pontos és szakszerű elemzéssel egészíti ki. Tartson velünk a jóanyaság útvesztőibe!

Szeretettel,

Jakupcsek Gabriella

Nem multitasking,
hanem élet

Erika történetét egy ismerősöm ajánlotta figyelmembe, aki olvasta a felnőtteknek-gyerekeknek szánt mesekönyvét. Szavait hallgatva újra megfogalmazódott bennem, hogy mennyi, de mennyi formája van az anyaságnak.

A beszélgetésünk főhőse a hite által egy egészen más hozzáállást képvisel, mint az manapság általában megszokott. Más a megközelítése a sorsával kapcsolatban, ez világosan kirajzolódik majd a történetéből. Az ő anyaságára két nagyon fontos dolog jellemző véleményem szerint: az egyik az elfogadás, a másik a szolgálat. A keresztény értékek legfontosabbjai.

Úgy érzem, Erikában van valami ősi, ösztönös női bölcsesség, amiről néha azt hinnénk, már kiveszett – pedig annyira vágynánk rá mi is, hogy birtokoljuk.

A nő, aki csendben teszi a dolgát a konyhában, a gyerekszobában, és kivárja, amíg rákerül a sor, és eljön az ő ideje. De addig is: él, szeret.

Négy fiú. Már a gondolattól is kicsit elfáradok, pedig nekem „csak” kettő van. Igaz, ők már felnőttek, gyerekeik vannak, ám amikor Erika mesél, újra eszembe jut, milyen is volt a zsibongás, a nonstop logisztika, és az örökös kérdés: „Van-e tiszta edzéscucc? Kinek van ma szülői értekezlete? Ki mikor ér haza?”

Békési Erika ebben van most, és tulajdonképpen két évtizede. És nemcsak csinálja, hanem közben még nevetni is tud. Magán. Az életen. És szerintem ez az igazi szupererő.

A kamasz lányom már más típusú zsonglőrködést igényel, és én csinálom, szeretem, imádom, szolgálom, szóra bírom, ha belegebedek is.

Erika története nem csak a nagycsaládosoké. És van mit tanulni tőle. És van min vele nevetni.

Erika fiai húsz-, tizennyolc, tizenhat és tizenhárom évesek. Férjével egy faluból származnak, mindig is ismerték egymást. Óvodában csoporttársak voltak, iskolában évfolyamtársak. Három év együtt járás után huszonhárom évvel ezelőtt házasodtak össze.

Gárdonyi otthonukban fogad, ahol ahogy belépek, egy nagy méretű lábbelik alkotta kupac mutatja, hogy nagycsaládosok otthonában járok. Erika szerényen mosolyog, elnézést kér a rendetlenségért, pedig természetesen nincs az, otthonosságot látok és érzek. Erika akár egy diáklány, szeme csillogása, de még öltözete is megtéveszti a felületes szemlélőt, de ha gyors fejszámolók vagyunk, már tudjuk, hogy negyvennyolc körül jár. A nagy asztalhoz ülünk és ahogy előre elhatároztam, a dolgok közepébe vágok.

Erika, ha megbocsátod, szerintem felesleges óvatoskodnom, köntörfalaznom. Kezdjük a legfájdalmasabb ténnyel, ami két évtizedes tragédiátok, amikor az első gyereketek a születése után pár nappal elhunyt. El sem tudom képzelni, mit éltetek át. Hogyan sikerült túlélni ezt a próbatételt.

A házasságunk első évében nagy boldogság volt, hogy kisbabát várunk. A harmincötödik terhességi héten, egy rutin-ultrahangvizsgálaton vették észre, hogy a kisbaba szívével nagy gond van. Érdekes, mert addigra már rég túl voltunk a genetikai ultrahangon is, ahol mindent rendben találtak… Nem sok időnk volt kétségbeesni és kikészülni, mert onnantól komolyra fordultak az események. El kellett döntenünk, vállaljuk-e a születés utáni műtétet, amiből a gyerek egészen kis korában három is szükséges ahhoz, hogy valameddig életben maradjon. A szívsebész azt mondta, jól gondoljuk meg, mert hatalmas terhet veszünk a vállunkra, a házasságnak kemény próbatétel egy beteg gyerek. A férjemmel mindkettőnknek automatikus volt a válasz, természetesen vállaljuk, hogy megpróbálják a gyerekünket megmenteni. Visszagondolva el sem tudom képzelni, hogy az a két huszonhat éves fiatal hogy tudott ekkora döntéseket meghozni, ekkora érzésekkel megbirkózni. Talán éppen az volt a szerencsénk, hogy a fiatalok üde, boldog és bizakodó szemüvegével néztük az életet. És mellettünk volt a közösségünk, egy fiatal párokból álló katolikus közösség, amelynek tagjai az első perctől kezdve imádkoztak értünk, és velünk együtt reméltek, és amikor arra volt szükségünk, órákon át hallgattak minket. Sára egy decemberi napon megszületett, és gyönyörű volt. Hosszú hajú, húsos, barna bőrű kisbaba – sosem láttunk addig újszülött pici babát. A férjem a szülőágyon a szükségkeresztség szertartása szerint megkeresztelte őt, és már vitték is Sárát a gyermekszívkórházba, hogy előkészítsék a műtétre. Hamar jött a döntés: nem lehet a kislányunkat megműteni, így megkezdődött a mi rövid, de különleges családi életünk, amit a szülészet egy picurka szobájában töltöttünk. Csodáltuk Sárát, mert végtelenül aranyos volt, egy csomó képet készítettünk róla, énekeltünk neki, imádkoztunk vele, közben néztük, ahogy odakint hullik a hó. Sára mindeközben – számunkra észrevétlenül – haldoklott. A nyolcadik napon Gábor kezében halt meg. Örökre belém vésődött a kép, a végtelen fájdalmat tükröző férjem, kezében a halott gyerekünkkel. Huszonhat évesek voltunk ekkor. Boncterembe vittük a gyönyörű fehér ruhát, amit a hazamenetelre vásároltunk. Karácsony előtti napon temettük el a kislányunkat, innen kellett újra indulnunk. Két hónapig semmi másra nem voltunk képesek, csak csöndben voltunk, imádkoztunk és nagyokat sétáltunk. Hatalmas kegyelem, hogy tavasszal egy új élet kezdett bennem bontakozni.

Nehezen szólal meg ilyenkor az ember. De a kérdés sok, ha valaki egyáltalán kérdezni mer. Biztosan megkaptátok ezeket a felvetéseket akkor is. Hogyan tudott enyhülni, szelídülni a fájdalom? Hogyan tudtatok túllendülni, bár nyilván ez a kifejezés sem helyénvaló, és belevágni újból a családalapításba? Hogyan őrzöd, őrzitek elhunyt kislányotok emlékét? Az ismeretségi körömben tudok egy-két hasonló esetről, és hát nem mindenki tudott ebből kijönni…

A gyásznak sokféle fázisa van, de a mi gyászunk szerintem inkább döbbenettel kezdődött: azt kellett átélnünk friss házasként, a rózsaszín ködben, hogy nem a miénk a világ, nem lehetséges minden, és mi bármit megtehetünk, el kell fogadnunk azt, ami történik. Nehezen, de hittük, hogy ez így jó, hogy ennek így kell lennie. Volt, aki csodálkozott, milyen könnyedén túljutottunk Sára halálán. Egy másik vélemény szerint nem volt normális, ahogy a gyászt elhúztuk. Megint más azt mondta, hogy ő biztosan nem engedte volna, hogy a kislányát a földbe tegyék. De mi könnyebb, megőrülni vagy talpon maradni? Mi az utóbbit választottuk. A fájdalom még mindig megvan, de az idő múlásával más és más formában van velünk. Pár havonta megyünk a temetőbe, viszünk virágot, gyertyát, de van, hogy csak úgy kisétálunk. Az ünnepek nálunk mindig temetőjárással kezdődnek. Karácsonykor legyen akár hó vagy fagy, délelőtt elbandukolunk Sára sírjához a szomszéd faluban lévő temetőbe. Amíg kicsik voltak a fiúk, a séta alatt karácsonyi dalokat énekeltünk. Mostanában már beszélgetünk, megosztjuk egymással, mit szeretnénk ajándékba kapni, mik a legszebb karácsonyi emlékeink, és kitaláljuk, hogyan tehetjük még szebbé az ünnepet. Olyankor ajándékot is viszünk Sárának. A fiúk is gyakran készítenek neki valamit: rajzot, koszorút, gyertyát.

Milyen hatással volt a hit, a vallás a családod életére és az anyaságodra?

Hit nélkül mi sehol se lennénk, már a házasságunk első évében – a kislányunk halálakor – elvesztünk volna. De számtalan más alkalommal is az egyetlen esélyünk a hit volt, mert az életben, a házasságban, a mindennapokban annyi, de annyi lehetőség van az elesésre! Sokszor megéltem már azt, hogy nem bírom el a nehézségeket, és olyankor jó belekapaszkodni egy-egy mondatba, ami nálam sokkal nagyobb emberektől való. Például a színes kis kártyán lévő „Ne félj, csak higgy!” evangéliumi idézet húsz éve a pénztárcámban van. Rongyos már, de nekem fontos, erősséget ad, és bizonyosságot.

A történtek miatt másképp élted-e meg a gyermekvárásokat? Esetleg féltél?

Az az érdekes, hogy Sára halálával épp a félelem szűnt meg. Hiszen van-e értelme félni, ha valakivel megtörtént a legrosszabb? Van-e értelme félni, ha egy egészséges diagnózist felállító genetikai ultrahang után az ember gyereke élettel összeegyeztethetetlen genetikai rendellenességgel születik? Nem, félni soha többé nem féltünk, a család viszont annál inkább.

Mennyire volt tudatos döntés, hogy nagy családotok legyen?

A férjem és én is ketten voltunk testvérek, a faluban kevés nagycsalád volt. De én már fiatalon arról álmodoztam, hogy négy vagy öt gyereket szeretnék. Így is lett: négy vagy öt gyerekünk van… Egyébként Gábor is és én is lányos szülőknek képzeltük magunkat, ma is alig hiszem, hogy fiaink vannak. Egy halott kislány után négy fiú – különleges és megrendítő ajándék az élettől.

Két gyerek még megszokott. A harmadikra már rácsodálkoznak az emberek. Milyen próbatételekkel szembesültél, amikor a harmadik gyerekedet vártad? Valóban három és több gyerekkel már nehezebb? Vagy épp könnyebb? Nem mindig örül felhőtlenül az ember, ha újra a homokozóban kell felügyelni a totyogós gyereket.

Nekem egy és két gyerekkel volt a legnehezebb, a harmadiktól már egy nagy káosz volt az egész, onnantól együtt úsztunk az árral…

A külvilág valóban rácsodálkozik? Ti ezt hogyan kezelitek?

Volt nálunk egyszer egy szobafestő. Mivel az egész házat kifestette, több hetet töltöttünk együtt, sokat beszélgettünk is. Ő elkezdte nekünk magyarázni, hogy kissé felelőtlenek vagyunk, mert egy gyerek felnevelése harmincmillió forintba kerül, és négy gyereké akkor százhúszmillió. Egy felelős szülőnek ezt bizony meg kell keresnie… Mindez húsz éve történt, akkor ez az összeg még durvábban hangzott, mint ma. Honnan lesz nekünk százhúszmillió forintunk? – kérdeztük mosolyogva magunktól, de tudtuk is a választ, hogy sehonnan, és nincs is rá szükségünk. A gyerekruhákat barátokkal cserélgettük, az étel részben a kertből, részben anyósomék állattartásából volt való, semmilyen extrára nem költöttünk, talán nem kell majd a gyerekenként harminc-harminc millió… Eleinte a nagy család is hüledezve hallgatta az újabb és újabb bababejelentésünket, de aztán persze minden kisbabának nagyon örültek. De tudom, sokszor azt gondolták, nem vagyunk normálisak. A harmadik és a negyedik fiunk vállalása a mai világ szemével nézve őrültség. Ők mégis megszülettek, és a világ két gyöngyszeme, órákig tudnék mesélni arról, mi mindenben különlegesek ők. És körül üljük a gyerekekkel a nagyasztalt, mi lehet ennél jobb?

Melyik volt a legjobb időszak anyaként, amit a legjobban tudtál kezelni, amikor talán a legboldogabb voltál?

Sokszor mondtam ki a mondatot, hogy „most szeretném megállítani az időt, mert most nagyon aranyosak, most nagyon jó együtt”. Aztán jött egy következő újabb aranyos időszak, és aztán egy újabb, és rájöttem, hogy minden korszaknak megvan a szépsége, és persze a nehézsége is. Én nagyon szeretem, ha együtt vagyunk. Amikor még mindenki kicsi, oda megy a család, ahova anya és apa kitalálja. Ez nagyobb korban nem így van…

Volt olyan pillanatod, amikor úgy érezted, hogy a gyerekek nevelése, a mindennapok során elveszítetted önmagadat?

Nekem az volt a legnehezebb, amikor a fiúk még csak ketten voltak. A nagyobbik kétévesen lett báty, és egyáltalán nem volt tekintettel a kisöccsére. Volt pár hónap, amikor nem hagyhattam őket kettesben, mert ha egy percre nem néztem oda, Balázskám lazán rányitotta a földön kúszó baba ujjaira az ajtót… A kis Jakab pedig mindezt tűrte, mit tehetett mást? Az első két hónap mindegyik gyerekemmel nehéz volt fizikailag, mert az első időszakban éjjelente gyakran és rendszertelenül kellett kelnem. Míg megszoktuk az új felállást, az új családot, az testileg és lelkileg is kimerítő tudott lenni.

A férjeddel hogyan tudtok arra is időt szánni, hogy párkapcsolati szinten is meg tudjatok maradni egymásnak? Volt esetleg olyan időszak, amikor azt éreztétek, hogy távolabb kerültetek egymástól, és újra meg kellett találnotok a visszafelé vezető utat?

Mi amellett, hogy nagyon szeretjük egymást, a kezdetektől „tanulunk” a kapcsolatról, a házasságról, a férfi-nő működésről. Évente kétszer elutazunk egy-egy hétvégére lelkigyakorlatra, ezek hatására a házasságunk is kicsit mindig felfrissül, és sok konfliktust és felmerülő új helyzetet tudatosabban tudunk kezelni. Két családközösséghez is tartozunk, az alkalmakra hetente eljárunk. Ilyenkor barátokkal találkozunk, beszélgetünk, együtt imádkozunk, látjuk egymás példáját, vagy éppen segítünk egymásnak. Amíg kicsik voltak a fiúk, ők is velünk jöttek, vagy valaki vigyázott rájuk. Pár éve pedig már meg tudjuk tenni, hogy heti egyszer romantikus délutánt tartunk, ami azt jelenti, hogy szerda délutánonként sétálunk, biciklizünk, cukrászdába megyünk vagy moziba. Már a házasság legelején megtanultuk, hogy a gyerekeknek fontos, hogy egymást szerető szülők neveljék őket, így ezekhez a programokhoz mindig ragaszkodtunk. A hétköznapok azért egészen szét tudják szedni a párokat, tényleg nagyon oda kell figyelni arra, hogy ne menjünk el egymás mellett. Mert az is könnyen előfordulhat, hogy bár egy irányban haladunk, de két párhuzamos vonalban, amik ugye sosem találkoznak…

Nyilván a gyerekek születése hatással volt arra, hogy hogyan tudtál érvényesülni a munka frontján. Tudtad azért úgy alakítani a szakmai életedet, hogy elégedett légy? Nagyon vegyesek a tapasztalataim ezzel kapcsolatban, minél több nővel beszélgetek. Vannak, akik egyáltalán nem karrieristák, és ezzel nincsen semmi probléma. Vannak, akik azt hiszik, hogy azok, pedig talán nem a karrierista szó a megfelelő arra az emberre, aki néha vágyik valamiféle kiteljesedésre, elégedettségélményre a hivatásában.

Az elégedettség a karrier tekintetében egyáltalán nem jellemző rám. Az első munkahelyemen, a Pénzügyminisztériumban lévő kollégáim már mind vezetők vagy külföldön dolgoznak, és egy halom pénzt keresnek. Az újságíróiskolás társaim is előrébb tartanak érzésem szerint. Én az öt gyerek születése közepette lavíroztam, de sosem tudtam – tudok – teljes erőbedobással alkotni. Mert az első számú munkahely számomra mindig a család, és ami emellé befér, azt csinálom. Számtalan ötletem van, amik komótosan tudnak csak megvalósulni. De végül is megvalósulnak, mert sok időm volt megálmodni őket… A karrieremre tulajdonképpen némi melankóliával és beletörődéssel tekintek, el kell fogadnom, hogy négygyerekes anyaként sosem érhetem el azt, amit a fiúk nélkül tudnék. De nem vagyok emiatt szomorú és csalódott, sosem cserélném el őket semmilyen szakmai sikerre. Egyik legnagyobb írói örömöm, A Mama köténye című könyvem megjelenése viszont életem legnagyobb tragédiájának is tulajdonítható. A régi falusi mindennapokba elrepítő történetcsokor főszereplőjének a kislányomat, Sárát tettem meg.

Tartalomjegyzék

Előszó

Nem multitasking, hanem élet

A szeretet hídja – Így találtunk rátok

Biztonságos érzelmi közeg külföldön is, illetve az anyaság egy másik dimenziója

„Életem legjobb döntése és a legnagyobb büszkeségem az, ahogy a gyerekemet vállaltam”

Túlélni a veszteséget. A szeretet és a remény útján

Nagymama – határok nélkül

Megszelídített biológiai óra

„Otthont akartam, gyökeret ereszteni”

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Papp Diána

Borítóterv Sebes Miklós

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License