Brunner Tamás

Retorta

(kisregény)

Budapest, 2022

Mint a hópehely

A történeteink mindig két dimenziósak, mint a film amikor láthatóvá válik a fény elé tett vásznon, és csak akkor. Mint az a bizonyos macska, ha nézem él, ha nem nézem halott. Miattam él, vagy önmagától létezik mindig, ha becsukom a könyvet akkor is, ha kinyitom akkor is?

Prológus

Mindenki megtehet bármit, nem kell tekintettel lennie semmire és senkire. Ilyen az élet. A végén, amikor már vége az esetnek, kellő magyarázattal fog szolgálni saját maga számára, hogy helyesen cselekedett. Akkor is, ha nem mérlegelt semmit, vagy éppen számításba vett mindent. Egyre megy. És még csak azt sem lehet mondani, hogy a végeredmény számít, mert valójában mindegy mi a végeredmény. Életünk olyan mértékben változó, hogy minden bekövetkező esemény a saját összefüggéseiben csak pillanatra marad benne, majd újra rendeződnek a függések és viszonyok, így már nem is értelmezhető ott, abban a koordináta–rendszerben, ahol eddig volt. Ezért érdektelen, hogy a cselekvés milyen valóságos eredményt okozott az egyén életében. Ő maga sem tudja ezt felbecsülni, a valóság az érzelmeken keresztül érzékelhető, vagyis sehogyan.

Ez majd’ minden emberi kapcsolatra is igaz – még a hatalmi helyzetekben lévőkre is – elég nehéz is elképzelni e nélkül valókat.

Ami mégis valamiféle féket jelent az ösztönön az a morál. Vékony és könnyen foszló kéreg ez az életen.

I. rész

Konfrontáció

Irén

Irén a városban vett egy szál virágot és kiment a csokonyrádi temetőbe a nővére nagyapja sírjához. Egyszerűbb volt így mondani, vagy gondolni rá, mint végig sorolni a rokoni és kapcsolati fokokat. A virágot a kereszthez támasztotta, nem hozott semmit, amibe bele tehette volna, és nem is talált ott semmi alkalmas edényt vagy vázát. Ő nem ismerte az öreget, ha öreg volt egyáltalán, a név és a két évszám a számra nem mondott semmit. Persze ki tudom számolni, hogy élt ettől eddig, azaz éppen hetvenkét évet, de öreg vagy sem, ki tudja. „Öreg mindenki, aki öregebb mint a cipőm”, van egy dalban, a fordítás szerint.

Irén tudta, hogy rövidesen megérkezik a városba Iván, azt is tudta kicsoda ő. Ő maga fogja idehívni. Volt pár olyan dolog is, amit ugyancsak tudott, és sokkal boldogabb lett volna, ha nem tudja, de nem volt mit tenni már. Bizonyos dolgok így alakulnak.

Irén a temetői látogatás után városi uszodába ment. Október volt, a nap ragyogóan sütött, de hűvös volt már. Irén mindig is szerette a kinti medence felett gomolygó párafelhőket, télen is kijárt ide.

Az uszodában nem voltak sokan, szerda délelőtt kevesen tudtak eljönni a városi strandfürdőbe. Hétköznap, munkanapon szégyellnivaló volt talán a naplopás, munkaidő van, dolgozni kell. A strandolás hétköznap nyilvánvalóan lumpolás.

Irén egy fehér, rendkívül széles szárú, trapéz vászonnadrágban jelent meg, felsőként szűk, testre simuló fekete dresszt viselt, fején nyári kalap, a felsőn kitűző, egy gyöngy, ezüst foglalatban. Lábán tornacipő, kék–fehér. Dohányzott, és a strandfelszerelést kezében lóbálta, egy iskolai tornazsákban, a madzagot vékony csuklója köré hurkolta. Hölgyhöz alig illően, néha megpörgette, és kitekintett a sötét napszemüveg mögül, látja–e bárki, akárki, akár a hurkát–kolbászt sütni előkészítő lacikonyhás, vagy a jegyszedő. Láthatóan rá sem hederítettek, nem akadt nézője a mutatványnak. Egy a medencétől kellő távolságra felállított padra ledobta a zsákot, újabb cigarettát vett elő, és pár lépéssel arrébb a fűre hevert, egyik kezét a feje alá tette, szívta–fújta a füstöt. A kalap legördült a fejéről szabadon hagyva lenszőke haját.

A Herceg kicsit később érkezett. Fekete fürdőnadrágot viselt, fekete trikót, és azt a fajta kalapot, amit szívesen hordanak fuvaroskocsisok, zsokék és angol vidéki nemesek – ez utóbbiak mit sem tudva a divatban velük osztozók alsóbb osztálybeli voltáról, ki tudja ki kitől leste el a kalapviselés ezen módját, ami oly jól áll a sovány nagy orrú férfiaknak, és oly nevetséges a kerek fejű vidéki fiúkon. A Herceg megfelelt a sapka támasztotta követelményeknek: magas, szikár fiú volt, jóképű és csibészes mosolyú.

− Eltakarod a napot – mondta a lány.

− Nem is gondoltam, hogy beszélgetünk.

− Nem beszélgetünk, csak eltakarod a napot.

A Herceg leült a lány mellé a fűbe, elvette a kezéből a cigarettát, beleszívott és visszaadta.

− Mi ez?

− Úri dohány, nem a magadfajtának való.

− Mi a baj a fajtámmal?

− Hát, honnan is soroljam?

Hallgattak. A lány folytatta a cigaretta szívását, elgondolkodva, a hamut olykor könnyed mozdulattal leütve róla a fűben.

− Eljössz este a moziba?

− Mit adnak?

− Mintha nem tudnád.

− Persze hogy tudom. Nem megyek.

− De a múltkor megígérted.

Irén felállt, csípőre tette a kezét.

− Soha ne kérj számon egy hölgyet az ígéreteiről!

− Hölgyet? Hát csak egy gimnazista fruska vagy.

− És te, te mi vagy? – nem várt választ, gyors léptekkel sietett a kijárat felé.

− Itt hagytad a cuccodat!

− Nem érdekel! – kiáltott vissza lány kifelé menet, és majdnem elsöpörte egy akkor érkező család legkisebb gyermekét.

− Micsoda liba – mondta a Herceg, és megfogta a tornazsákot, magával vitte és ő is kiment a strandról.

Az utcán még látta ahogyan Irén fut a busz után, éppen eléri és már el is indul a városközpont felé. – Micsoda liba! – mondta ismét félhangosan, maga elé a Herceg, amíg a tornazsák madzag fűzőjét a csuklója köré tekerte, és kétszer lendületesen megpörgette.

Iván

Iván a Tüköry utcában lakott, Budapesten, az V. kerületben egy utcai, második emeleti lakásban. Most indult, hogy eltöltse a péntek kora délutánt valahogyan. Kettőre zárta a bejárati ajtót, és elindult a körfolyosón a lépcsőház felé. Nem tervezte mi is lesz ma délután. Olykor elindult így, nem keresett sem kapcsolatot, sem eseményt, ment amíg kedve volt. Néha presszóba, néha moziba, néha kocsmába.

A téren találkozott Flóriánnal, akit ő nevezett így el, hiszen nem tudta a valódi nevét, nem voltak bemutatva, és nem vette a fáradságot egyikük sem, hogy bemutatkozzék.

− Jó napot, régen láttam – mondta Flórián.

− Jó napot – köszön Iván, és elővette mellénye zsebéből azt a kétszáz forintot, amit éppen azért tett oda, hogy a másiknak adhassa.

Több aprópénz volt nála, de már két utcával a tér előtt elővette az érméket, kivett két százast és a mellény zsebébe tette. Kicsinyesség volt talán igy, de rendszeresen adakozott Flóriánnak, majd minden alkalommal amikor találkoztak. Nem érezte magát jobb embernek ettől, és akkor sem érzett lelkiismeret furdalást, ha éppen nem adott, mert nem volt nála, vagy mert sietett. Előfordult, hogy másik utat választott, és nem a téren ment át, éppen azért, hogy ne kelljen találkozni a férfival és ne kelljen neki adnia aznap semmit. Egyszer beszélgettek. Meghívta egy sörre, még reggel volt, még alig virradt, egy nőtől jött haza, kissé fázósan és álmosan, akkor találkoztak, egy éjjel–nappal nyitva tartó kisbolt előtt. Vett egy sört neki és magának. Beszélgetésük nem nagyon sikerült.

− Házas?

− Elhagyott.

− A lakás?

− Ő maradt ott. Hetente járok fürdőbe.

− Dolgozik?

− Nézze ezt – mutatta Flórián a kacska jobb kezét.

Másszor nem kezdett beszélgetésbe. Köszöntek, átadta a kétszáz forintot, olykor, nagyobb ünnepek alkalmával – mintha ez számított volna Flórián örök egyforma ritmusában, adott egy ezrest. Ma kétszáz forintot adott.

− Képzelje, be kellett vonulnom Baracskára.

− És nem ment?

− Mentem, de az országúttól nem bírtam begyalogolni a börtönig. Így hazajöttem.

Felhúzta a jobb lábán a nadrágot, megpaskolta kékes–lilás lábszárát – Orbánc. Ezzel nem lehet ugrálni.

− Orvosnál volt? – kérdezte Iván, de nem várt választ.

Valójában elmenekült, nem akart többet megtudni már Flóriánról. Elment a téren át, majd jobbra fordult egy kis utcába, és egy cukrászdában leült egy kávéra.

Az ajtótól távolabb, egy szorongatóan kemény fém széken ült, egy kis asztalka mellett, amire a könyökét sem tudta feltámasztani. Bejárt olykor ide, egy islert evett, kávét ivott.

Kedvelte a belvárosi miliőt, bár az amiről azt gondolta, hogy ismeri és kedveli voltaképpen húsz éve nem létezett. De ez nem volt baj. Valamennyire természetesen érzékelte a világ változást, de nem vett róla tudomást. Nem elhatározásból, hanem így esett ez, benne ragadt abban a korban, amit utoljára ismert és szeretett. Nem tudta ezt az időpontot napra pontosan vagy akár csak évszakra, évre is meghatározni, de az elég távol van már a jelen életétől, hogy a felejtés olykor eltakarjon részeket az egészből, vagy éppen az egészet magát, hogy megmaradjanak részletek, amiket biztonságos kiindulásként kezel és köré építhet egy soha nem létező világot, emlékezett.

Körülnézett, egy nőn lassult meg a tekintete. Anasztázia – mindig vonzották a szokatlan nevű nők. Pusztán a név miatt olyan káprázatokat képzelt hozzájuk, amikre semmi okot nem adott volna egy Irén, vagy egy Margit, a Malvin már igen. Megpróbálkozott olykor azzal, hogy maga adjon neveket a nőknek, akiket ismert, de nem járt sikerrel, pár elfuserált próbálkozás után felhagyott ezzel – ilyen volt például a Bolyonka – és megelégedett a már meglévő nevekkel. Elegendő volt a fantáziáját arra használni, hogy kik lehetnek a különös nevű hölgyek. Így lett – anélkül, hogy ténylegesen tudott volna róluk valamit – volt közöttük csillagász, atomtudós, és mélytengeri búvár, míg az elcsépelt foglalkozásokat, mint manöken vagy táncos, meghagyta az Erzsébeteknek, Zsuzsannáknak, azzal, hogy amint híresek lesznek valamiben bizonyára nevet fognak változtatni.

Ez az Anasztázia a cukrászdában ült, közel a süteményes pulthoz, tőle három asztalnyi távolságra. Pulóvert viselt, fehér, kötött pulóvert, és pepita nadrágot, lábát keresztbe tette, előtte a kistányéron krémes, az asztalka a régi fajta cukrászdai asztal volt, kerek, márvány borítású, kicsi, éppen elfért rajta két tányér, két pohár és a szalvéták. Ennél többen nem ülnek cukrászdai asztalokhoz. A családok vasárnaponként otthon fogyasztják el a hat krémest, a dobost meg az islert. Cukrászdába az emberek nem süteményt enni jönnek, így helyre sincs szükségük. Elegendő, ha leülhetnek közel egymáshoz, annyira, hogy érezzék egymás leheletét, foghatják egymás kezét, és olykor suttoghatnak valami kevésbé értelmeset. Az életkor nem számít, aki itt van, mind ezt teszi, fiatal vagy idősebb. Anasztázia, aki bizonyára egy nagyvállalat mérnöke, ahol titkos kutatásokat folytatnak a bionika területén, harminc elmúlt, kevés smink, okos tekintet, szőke, rövid haj, karcsú termet. Az asztalon egy bontott csomag cigaretta – már nem lehetett dohányozni, így csak a megszokás tette oda – egy aranyozott öngyújtó. A nő egészen lopva és csak egyszer nézett az órájára. Egyszer, nem többször. Késik, – gondolta Iván – késik. Késik, amikor egy ilyen nővel lehetne találkoznia. Én nem késnék. Én itt vagyok.

Megpróbálta felhívni magára a nő figyelmét. Köhintett, majd felemelte a tányért és letette, hagyta hadd koccanjon az asztalhoz. Kihúzta magát, majd magába roskadt. A nő láthatóan ügyet sem vetett rá. Iván rendelt egy kávét.

− Cukor nélkül, minden nélkül, igen.

A kávé nem érkezett azonnal, így a pulthoz sétált, de a lány rendreutasította:

− Mindjárt viszem, tessék leülni.

Leült. Megérkezett a fekete, belekortyolt. Amikor felpillantott, a hölgy ott állt előtte, ránézett, röviden biccentett és elindult a kijárat felé. A kávé cigányútra ment, Iván felkapta a zakóját, és kifelé menet papírpénzt dobott le a pultra.

A nő a cukrászda bejáratától négy lépésre várta. Pontosan négy lépés volt, a férfi számolta miközben lépte. A távolság teljesen esetleges, közeli vagy távoli, ahogyan vesszük. Ez a négy lépés lehet nagyon fontos és kerülhetnek egymáshoz nagyon közel, de lehet, hogy teljesen semmitmondó dolog lesz ebből, csak megkérdezi a nő, hogy merre lehet eljutni az áruházba. De miért várt volna őrá? Vajon őrá várt? Iván a maga által szokott végtelen beszélgetését folytatta önmagával, kérdezett és válaszolt, kérdezett a partner szájával és felelt a saját gondolataival. Olykor egészen meglepő eredményekre jutott ezekkel a magánbeszélgetésekkel. Most úgy vélte a négy lépés végtelen, leküzdhetetlen távolság, mire odaér nem lesz ott senki, nem várja őt senki. És különben is, ki ez a nő, és mi lesz a találkozásból? Nagyon szívesen elképzelte, hogy hogyan is végződhet, vagy inkább folytatódhat kettejük története.

Először átkarolja, majd a fantázia egy sötétített szobába vezette, ahol egymás karjában az ágyon vannak. Majd megrettent ettől a lehetőségtől, pár pillanat múlva a szakítás képei bontakoztak ki benne. Maga sem értette miért vonzotta ennyire a nő, és nem is gondolta végig. Hogyan is tudta volna végiggondolni, mi az, ami miatt bármi közös dolgot remélhet, akár ha csak annyit, hogy tüzet adhasson a hölgynek az utcán?

Egy mozdulat elég lehet ahhoz, hogy a figyelmet magára irányítsa, egy mozdulat ahogyan megigazítja a haját. Ez történt. Villámcsapásszerű érzés, a vágy erős érzése kerítette a hatalmába, és nem tudott, nem is akart ellenállni.

Az a négy lépés alig volt megtehető, a távolság egyre nőtt, érezte is ezt a távolságot, noha nagyon vágyott rá, így ismeretlenül is, hogy a nő közelébe kerülhessen. Azon gondolkodott mit mondjon először, talán: – Maga gyakran jár ide? – Ennél közhelyesebb fordulat nincs. Remélte, hogy mire odaér, száz év múlva, akkorra eszébe jut ennél valamivel értelmesebb kezdet is.

Amint odaért a nő magától értetődően belekarolt, és elindultak a Szabadság tér irányába.

Krisztina, Csokonyrád

A nőgyógyász rendelőjében hideg volt. A fal mellett egymáshoz szerkesztetten három sárga színű, műanyag ülőhely volt, egy vasrácsra rászerelve a három ülés. Nem választhatja meg senki ki mellett ül, és milyen távolságra, azt igen hogy leül–e vagy sem. De nem lehet állni egy órát, a barátságtalan kis váró helyiségben. Alig háromszor két méter, és mint egy műtő, mennyezetig felcsempézve, fehér dísztelen csempével. A padló járólap, ugyancsak fehér színű. A falakon néhány orvosi tájékoztató plakát, a nők méhéről készült rajz metszetben, vagy éppen a női emlő rajza lehetetlen rózsaszín kötőszövet ábrázolással és kék vörös erekkel, amik átszövik. Néhány fenyegető betegség, megelőzésének a módjával, ami voltaképpen az elkerülhetetlenséget sugallja. Krisztina most egyedül várakozott itt. A nővérke kinyitotta rendelő ajtaját, és intett Krisztinának, bemehet. Nem szólt, csak intett. A doktor az íróasztalnál ült és feljegyzéseket készített. Krisztina levetkőzött és elfoglalta a helyét a vizsgálószékben. A doktor odalépett és elvégezte a vizsgálatot, majd ultrahangot is készített.

− Ezzel törölje meg magát – adott a lánynak egy papír törlőkendő.

Krisztina lekászálódott vizsgálószékből, megtörölte magát, és a doktor újabb intésére az íróasztal melletti székre ült.

− Hat hetes, láthatóan jól fejlődik.

− Igen, köszönöm.

− Biztosan örülnek.

Krisztina sírva fakadt.

− Nos, igen. Ha nincs semmi panasz, akkor két hét múlva szeretném látni. Ezeket a vitaminokat szedi. A kislánya rendben?

Krisztina bólintott. Felkelt a székről, és elindult a rendelő ajtaja felé.

− Nem tartom meg.

− Még nem kell döntenie.

− Tudom. – Ezzel kiment az ajtón, és hazament.

*

A kisszobában ültek, nem számított hol vannak, szinte bárhol lehettek volna, soha nem beszélgettek, és közösséget is alig éreztek egymás iránt, annak ellenére, hogy anya és lánya voltak. Nem találták a közös hangot – mondta olykor Ágota, amikor szóba került a gyámügyön, vagy más hatóságnál a kettejük viszonya. Gyűlölöm – mondta Krisztina amikor szóba került az anyja, olykor akkor is, ha nem került szóba. Az embereknek vannak alapélményei egymás iránt, szeretet–gyűlölet, közömbösség, valami. Vagy ezek hiánya. Ez olykor változik az idők alatt, ha sokáig élnek együtt, vagy éppen sokáig nem látják egymást. De van, ami nem változik. Nehéz megmondani miért, de a „gyűlölöm” olyan mértékben csontosodik be valahová a lélek mélyére, ami nem enged onnan kibontakozást soha.

Most itt ültek a kisszobában, és arra készültek, hogy bizonyos tényközléseket tegyenek egymás felé, azzal, hogy szinte biztosra vehették, hogy a másikban ez alig fog rezonálni, és majdnem biztos, hogy nem ad sem kiutat, sem támogatást. Már túl voltak azon, hogy egymás fejéhez vágjanak indulatból dolgokat.

− Terhes vagyok – mondta Krisztina.

− El fogod vetetni.

− Igen, el fogom vetetni.

− Tudod, ki az apja? Bár persze, nem tudod.

− De tudom. De mindegy, nem érdekes, nem akarok rámászni ezzel.

− Megtarthatnád.

− Nem lehet. Egyedül nem tudok felnevelni két gyereket.

− Nekem is sikerült.

− Nem, anya, nem sikerült.

Az anyja kiment a konyhába. Krisztina nem látta, de pontosan tudta mit csinál. A kredenc aljában az edények háta mögé eldugott kevert elnevezésű égetett szeszes üveget veszi elő és belekortyol. Nem tölti ki pohárba, az üvegből iszik. Utána bekap három szem mazsolát, elrágcsálja, a tenyerébe lehel, megállapítja, hogy még alkohol szaga van. Akkor előveszi a kávés csomagot, szemes kávét tart benne, és két szemet kivesz, elropogtatja. Ezután fog bejönni a szobába. Krisztina addig a falon függő, alföldi tanyát ábrázoló vízfestményt szemléli. Meglehetősen jó festmény, a tanya fizikai kiterjedése jól került ábrázolásra, érződik benne az agyag súlya és az élet súlya is, azé, aki benne lakott, és dolgozott. A napsütés sárgára festi a képen a tanyát, és a zöld akácfa azon oldalán is megcsillan, ami a nap felé néz, míg az ellenkező irányban árnyékot ad, ami kékes színezésű. Krisztina, mint rajzórán, úgy tanulmányozza a festményt, gondolatban kitér a részletgazdagságára és hangulat megragadására, csak hogy ne kelljen hallania a kávészemek ropogását a konyhából. Az anyja visszajött, leült.

− Mennem kell, anya.

− Rendben, szervusz.

− Nem kérdezed, Irénnel mi van?

− Volt nálam a héten, tudom, mi van vele.

− Rendben.

Krisztina már kifelé tartott:

– Üzentem apának. Azt mondta idejön.

Krisztina hazudott, de látni akarta az anyja reakcióját.

Az anyja arcát elöntötte a pirosság. Verítékcseppek jelentek meg a homlokán, erősen szorította a fotel karfáját. Nem szólt.

− Szervusz anya – mondta Krisztina és elment, az ajtót halkan csukta be maga mögött.

*

Egy péntek délután vétette fel magát a nőgyógyászatra. Délután, amikor csak két ügyeletes orvos volt benn. Hasi panaszokról számolt be, megvizsgálták. Megmérték a vérnyomását és befektették.

− Most nincs szükség közvetlen beavatkozásra, megfigyeljük magát, és majd döntünk a továbbiakról – mondta a fiatal doktor. Olyan volt, mint egy hentes, darabos, durva mozdulatokkal, de mégis célszerűen dolgozott. Dolgozott, így mondhatjuk, a páciens munkadarab volt a kezében, a felvett és csörömpölve lerakott műszerekkel ezen a tárgyon dolgozott. Nem okozott fájdalmat, a testi érintkezések rövidek voltak, csak a legszükségesebb, kímélettel végrehajtva. Krisztinában komoly bizalom ébredt a szőke doktor iránt. Nem is egyszerűen bizalom, saját és a gyermek sorsát illetően, hanem valami több, a doktor kinyitott egy kis ablakot számára, amin bevilágított a reménység e pillanatban meglehetősen gyengén pislákoló fénye.

A doktor jövőt adott ezzel a pár mozdulattal, és a magabiztosságával, ami az életet támogatta. Ez egyszerre adott erőt Krisztinának és el is bizonytalanította.

− Jó, törölje meg magát, menjen keresse meg Éva nővért, vagy várakozzon ott kinn inkább. Majd szólunk – mondta a másik doktor, magas tagbaszakadt férfi.

Ő sem volt barátságtalan. A végére, ahol a döntéseknek valódi súlya van, már nincsenek közvetlen érzelmek, elegendő a támogatás.

A nővérke elhelyzete a negyvenkettes kórteremben. Bár több ágy volt szabad, nem hagyott választást, ő maga jelölte ki a helyét.

− Magáé a hatos ágy, az a szekrénye. Öltözzön át, feküdjön le. Majd jönnek vérvételre.

Ezzel elment, és ott hagyta Krisztinát a kórterem közepén.

Nem volt sok személyes holmija, átöltözött, kicsit furcsa volt a meztelenség a kórteremben a szekrényeknél állva, de gyorsan felvette a hálóingét és lefeküdt. Csak akkor nézett körül, bár azt érzékelte, hogy rajta kívül még ketten vannak itt. A sebészeten voltak, a nőgyógyászat is kapott ágyakat. Szemben vele egy hasi műtétes feküdt, magatehetetlen, nyolcvan körüli nő. Az ablaknál egy most operált nő feküdt. Még kába volt az altatástól. Az ágya mellett egy műláb állt. A szekrényen alma, üdítőital, csokoládé, és gyógyszerek. A nő ébredezett, kitakarta magát, és láthatóvá vált, hogy a mai műtét a másik lába amputációja volt. A bal lábán térd alatt friss kötés. Megpróbált felülni, de nem sikerült, az arcán értetlenség látszott. Megpróbálta újra. Elfordult féloldalra és tovább küzdött, hogy fel tudjon ülni. Az altató hatása elég gyorsan hagyta el, egyre éberebb volt, de láthatóan nem tudta pontosan hol is van és mi történt vele.

− Szomjas vagyok – mondta. Nem címezte senkinek, tényként állapította meg.

Krisztina felült, felkelt az ágyból és odament hozzá, de nem volt elég ideje, hogy az ablak mellett álló ásványvizes palackokból egyet felbontson és öntsön a társának vizet, a nő leesett az ágyról. Értetlenül feküdt az ágy és a fal közötti keskeny résben, fejét beütötte valamibe, most erősen vérzett.

− Nővérke! – kiáltott Krisztina. A másik ágyból a hasi műtött nő is odanézett. – Nővérke! – kiáltott ismét a lány.

Elég rémült lehetett a hangja, a nővérke megérkezett, egy pillantással felmérte mi történt, egy törölközővel próbálta elállítani a vérzést.

− Menjen orvosért! – utasította Krisztinát. Péntek délután, csak egyedül volt most az osztályon, és Krisztina láthatóan járóképes volt.

− Hová?

− Arra – mutatta a nővérke –, a folyosón, a vizsgálók felé.

Krisztina amilyen gyorsan tudott átment az orvosi részre, menet közben kétszer kiáltott orvosért. A szőke, fiatal doktor került elő egy ajtó mögül, egy vizsgálóból.

− Mit keres itt maga?

− Leesett egy beteg!

− A nővérkének kell szólni!

− Ő küldött. Vérzik. –Tette még hozzá.

A doktor szó nélkül elindult a kórtermek felé, gyorsan. A lengőajtónál visszafordult.

− Negyvenkettes – mondta Krisztina.

Most, hogy a doktor elment, egyedül maradt az orvosi folyosón. Belökte a vizsgáló félig nyitott ajtaját, benézett, majd bement. A gyógyszerszekrényhez lépett, gyorsan olvasta a feliratokat. Ez nem érdekes, ez sem. Ezt ismeri. Kinyitotta a szekrényt, a sárga–vörös dobozból elővett két ampulla drogot, kezébe fogta és gyorsan kiment a helyiségből.

Amikorra visszatért a kórterembe, már ellátták az amputált nőt. Az ágyán feküdt, talán gyógyszert is kapott a szeme csukva volt. Krisztina is lefeküdt az ágyára, az ampullákat a teste mellé tette, betakarózott, kezét a vékony kórházi paplanra tette.