© Tolnai Ottó jogörököse, 2004, 2026

© Parti Nagy Lajos, 2004, 2026

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítókép © Bojan Bem

Szerzőfotó © Burger Barna

A borítón Bojan Bem Kutya a fonott szék mellett (1973) című képe látható.

Második, javított kiadás

Mégiscsak érdemes járkálni e földön, mert lépten-nyomon olyasmit látni, amire képzeletünk aligha gondol.

Esténként az utam egy hentesüzlet előtt visz el, melyben az emberek forró kolbászokat gyömöszölnek a szájukba, sódart, disznósajtot falatoznak, a kampókról tokaszalonnák lógnak, virslik koszorúja, májas- és véreshurkák füzére, pazar változatosságban.

Múltkor itt a villanyfényes kirakatban egy szobrot pillantottam meg, amely Petőfi Sándort ábrázolta, amint tárt karral szaval, s dacos, bozontos feje a szabadság, az önkívület egébe magasodik.

Hófehér volt. Eleinte azt hittem, hogy carrarai márványból faragták. De aztán rájöttem, hogy az egész zsírból van, elsőrangú disznózsírból.

(Kosztolányi Dezső: Költő – disznózsírból)

Ez a nagy szellem mindig úgy látta, bal oldalán szakadék nyílik, és széket állított oda, hogy megnyugodjon.

(Sesztov idézi Boileau abbét Pascal-tanulmányában –
Csabai Tamás fordítása)

Vajon egy jól elkészített szék tragikus-e vagy komikus?

(James Joyce: Ifjúkori önarckép – Szobotka Tibor fordítása)

A kérdező előszava

Hat és fél évvel ezelőtt, szóval a múlt évezredben, 1998 tavaszán elsősorban azért vállaltam el egy úgynevezett életútinterjút a Magyar Rádió számára, hogy ez a Tolnai Ottó-könyv megszülessen.

Hallgatni akartam, tartani a mikrofont, ezt a bizonyos 13-ast, s ha kell, gondoltam, segítek felállványozni a majdani, remélhetőleg hatalmas épületet, vagyis sorvezetőként beleszólok, felteszek bizonyos kérdéseket. Nem nagyon kellett. Azért kérdeztem mégis, hogy jelezzem, felkínáljam az interjú formát, a keretet, amit aztán szét lehet feszíteni. Nem akartam mást, mint hogy beszéljen, hogy hat ülésünk hat napja alatt jöjjön létre az a terjedelmes és izgalmas nyersanyag, melyből egyrészt a rádióinterjú folytatásai összevághatóak, másrészt, és ez volt a fontosabb, legyen egy olyan kezdemény, amely már inspirál, nem hagyja nyugodni szerzőjét, úgyannyira, hogy „kénytelen” folytatni, továbbírni, szétírni, nyüstölni, ványolni, műalkotássá alakítani a legbelsőbb törvényei és tempói szerint.

Így történt, és jó, hogy így történt, hisz meggyőződésem, hogy az életútinterjúknak ez az értelmük, a belőlük születő saját könyv. Tolnai Ottó évekig nézegette, bűvölte, bővítette és pontosította a begépelt anyagot, mígnem 2004 kora nyarán befejezte, pontosabban abbahagyta, hisz egy ilyen könyvet befejezni, a dolog természetéből következően, nem lehet.

A létrejött önesszé, esszéregény csupán a hajdani beszédhelyzetre épül, s noha magában foglalja a ’98-as felvételt, távolról sem az. Miközben a mű nőtt, interjúból interjúregénnyé alakult, alkémizálódott, hogy a szerző kifejezésével éljek, az én kérdéseim szükségképp változatlanok maradtak, mára végképp fölösleges jelzőbokrocskák egy dzsungel öntörvényű, eleven labirintusában. Viszont ha Tolnai Ottó, avagy az elbeszélés szelleme úgy döntött, hogy megtartja az interjút, mint külső formát, én sem tehetem azt, amit szívem szerint tennék, nem tüntethetem el, nem szedegethetem le a mára elszáradt kérdéseimet. Leesnek maguktól, és ez nagyon rendben van így.

Varázslatos mű született. A Költő disznózsírból biztos, hogy a legfontosabb Tolnai-opusok egyike, örülök, hogy közreműködhettem benne.

Budapest, 2004. augusztus 26-án

Parti Nagy Lajos

1. fejezetA puhaszájú ló

PARTI NAGY LAJOS: 1998. március 24-én kezdjük ezt a beszélgetést Tolnai Ottó fantasztikus palicsi házában, melyről még sok szó esik majd, a tárgyak okán például, melyekkel tele vannak a falak, a padló, minden talpalatnyi hely, a tárgyak úgy népesítik be ezt a szobát, ahogy Tolnai Ottó költészetét.

A hosszú beszélgetést, melyre készülünk, leginkább életútinterjúnak szokás nevezni. Úgy tervezzük, hogy hat ülésben, hat egymást követő napon át beszélgetünk, s ha igaz, e hat ülésnek az lesz a sajátossága, hogy egymásutánisága lesz, de sorrendje nem, hiszen Tolnai Ottó művészetét – én legszívesebben költészetnek mondom – épp az jellemzi, hogy bármelyik pontján hozzányúlunk, bárhol meghúzzuk, fölfejtjük, legalábbis megbontjuk, rögtön a közepébe jutunk.

Ennek ellenére vagy épp ezért azt gondoltam, jobb a legegyszerűbb, leghagyományosabb módszert választani, induljon a beszélgetés a kezdetektől, tehát a családtól, az ősöktől, a gyerekkortól. Induljunk bárhonnan, tudom, hogy tíz percen belül már Csáthnál leszünk, vagy a tengerfestészetnél. Ha viszont e tárgyakkal kezdenénk, akkor tíz percen belül Magyarkanizsán, a szülőhelyeden lennénk ismét, vagy épp Palicson, ahová Kanizsáról – életed első palicsi, illetve szabadkai útja lehetett – behajtottátok a disznót, mint azt a Palics című novelládban elmeséled, megteremtve a hétköznapi és metaforikus viszonyt hajdani és jelenlegi lakóhelyed között.

Számomra abban, amit te csinálsz, az a sokkoló, mellbevágó és gyönyörűséges, hogy mindennek mindennel páratlanul szerves, opálosan finom összefüggései vannak, egy transzcendens és tenyeres-talpas pókháló a mű, a műved, amit az ember nem győz eleget és elégszer csodálni. Nekem egyetlen határozott célom van ezzel a beszélgetéssel, hagyni, hogy mesélj és mesélj.

TOLNAI OTTÓ: Neveletlenül meg kell – kellett volna már – hogy szakítsalak, annyira elbódítottál szép szavaiddal. Valójában máris elérted célod, félig-meddig sikerült a freudi pamlagra fektetni médiumod, mert mi más is kellene legyen ez az én hatalmas óarany fotelem, amit szépen idetoltam ebbe a sarokba, majd pedig szintén nem kis körültekintéssel (mikor és hol vakkantanak a kutyák, mikor és hol kukorékolnak a kakasok, rikoltanak a libák, melyik ajtó nyikorog épp, jóllehet mind megkentem, melyik szobában porszívóznak, a kert melyik oldalán nyírja Andris bácsi a füvet, aki nyugdíjazásáig az állatkertben dolgozott, s noha legszelídebb ember, akit ismerek, csak András, Palicsfürdő utcaseprője szelídebb, szinte magával hozta az oroszlánüvöltést, a szülő gorilla jajgatását etc.) ide helyeztem ezt a még a házzal, a Homokvárral kapott, örökölt, valójában már rozoga hokedlit, amelynek a teteje kettérepedt, itt-ott a szögfejek is kiemelkedtek, akárha valami misztikus mágnes húzná őket, akarná végképp szétszerelni, de amelyet én imádok és testemmel védek, újra és újra visszacsempészve az udvarból a szobámba, hol könyvekkel, hol, mint most, egy kis macedón szőttessel kamuflálva (katona fiamhoz látogatva ’91-ben, a szó szoros értelmében a háború előestéjén vettem volt Macedóniában, a kičevói piacon, amely isteni, keleti piac volt – csak furcsa ragyogására emlékszem már, minden bizonnyal a tömérdek lépesméz miatt, majszoltuk mi is, meg a szarunyelű görbe késekre és a szokatlanul sok dobra, daiára), amelynek fekete alapján gyújtózsinórok az isteni ultraviola csíkok: ebből a kis szőttesből, akár egy kottalapról, partitúráról egész történelmünk leolvasható, mert ugye a mi történelmünkről (is) van szó. Megtanulhattuk volna már ezt rég, ha nem magából a koszovói ütközetből vagy a szarajevói merényletből, akkor például Tömörkény novelláiból, írásaiból, amelyeket Sinkó is imádott, jóllehet tanulmányát ritkán közöljük újra, talán a vajdasági írók előző nemzedékei is másképpen viszonyultak volna ehhez a zágrábi íróhoz, ha ismerik Tömörkény-esszéjét, amelyet különben szeretek Vas István Tömörkény-esszéje mellett látni… Az ember fokozott kétségek között él vidéki magányában, idővel csak a hiányait, hibáit érzékeli, naponta látja, már megint nem sikerültek, nem úgy hullámoznak a mondatai, ahogyan szerette volna, ugyanis én már ifjú koromban is úgy valahogy képzeltem el mondataimat, mint Leonardo Özönvíz-vázlatait, illetve ahogyan azt Nietzsche a Túl jón és rosszon-ban meghatározza (Kerouac és társai is minden bizonnyal ismerhették ezeket a szavakat): „a körmondat, a régiek értelmében, mindenekelőtt fiziológiai egész, amennyiben egyetlen lélegzet fogja át.”1 Persze közben nem feledkezve meg Nietzsche további megjegyzéséről sem, mármint hogy: nekünk voltaképpen nincs jogunk a nagy körmondatokra, nekünk moderneknek, nekünk rövidlélegzetűeknek… És akkor, pontosan érezzük: valami olyan mondatokra lenne szükség, amelyek egyben azt is mutatnák, annak is lenyomatai lennének, hogy a lágy, illetve fölkorbácsolt hullámzás közepette egyszer csak elveszítettük lábunk alól a talajt, levegőért kapkodunk, hápogunk csupán, összegubancolódott, elszakadt a szál, amit pókként verejtékeztünk, általánossá lett a pánik, tán már a gubanc is elvásott, a torkunkban lévő, ártatlannak tűnő gombóc rákosodása is beindult, s csak majd valahol a mondat végén érződik, hogy nem is egészen biztos az, hogy vízbe vesztünk, hogy elveszítettük a talajt, az úgynevezett vezérfonalat (vezérfonalférget), érezzük, megvan a vége, ha másképpen nem, hát nyakunkra tekeredve (akasztva még elélhettem volna). Tehát valamiféle hosszúkás, sokszor át-, illetve összevissza tört mondatok, amelyek közben vissza is vonatnak, s talán éppen ez a visszavonási gesztus tartja össze, teszi egyanyagúvá, ha egyáltalán egyanyagúvá fújható ez az abszolút heterogén anyag, nyers, rurális prózai részletek (szopja a kismacska a kutya faszát) és városi esszéisztikus momentumok, részletek, citátumok, szócikkek tömege, valójában éppen ezeknek a véletlen szócikkeknek kellene majd az Egészet, a Nagy Formát, mármint az Új Tolnai Világlexikont biztosítani (minden bizonnyal innen eredeztethető az iskolás, illetve populáris, üzleti műfajok iránti teljes érdektelenségem már gyermekkoromtól fogva, jóllehet végső soron a lexikon is egy populáris műfaj), majd megint tanyasi, járásszéli, illetve a Palics és környéke (ez a privát kis újság is megint csak a műfajok egyfajta meghaladása, persze a lexikonnal ellentétes póluson), valamint kis-, illetve világvárosi mozzanatok (egy pesti födémbádogos végtelen zuhanása, bámészkodása a pesti lakásokba, egy New York-i vak ember követése, azonosulása vele a New York egy világtalan szemében című naplójegyzeteimben). Sok időt töltöttem az üvegfújó műhelyekben. Az üvegfújók a nagy fekete dzsesszzenészek fehér megfelelői… Valahol azt olvastam, az üvegfújók tüdeje tele láthatatlan üvegszilánkkal, hogy majd mindegyikkel ezek a láthatatlan üvegszilánkok végeznek, tüdőm, szívem-lelkem én is ilyen üvegsünnek, üvegtűpárnának tudom… Innen tehát a zihálás, a fuldoklás az élőbeszédben is, jóllehet akárha egy nagy improvizáció, illetve esetünkben ária közepette. Sőt mindezek tetejében még kissé mintha pösze is lennék, hallod, úgy beszélek, akár egy fogszabályozós kisgyerek. Noha az igazság az, én, az abszolút szabálytalan, valamiféle szabályozót, vasat valóban szeretnék a számba. Olyasmit, mint a puhaszájú versenylovak speciális zablája: a hackamore.

(Érdekes, egy hosszúverset is írtam volt ezzel a címmel, igaz, noha közöltem is, idővel ejtettem, mint különben nagyrészt azt a New York-i naplót is, de a szakembereknél még mindig nem ellenőriztem le, valójában milyen nyelven is hackamore az a fajta zabla, nem, talán azért, mert saját talált tárgyamnak tudom, noha úgy hangzik, akár a nevezetes poe-i refrén, mindenesetre az újvidéki Határőr nevű lovas klubban így mondták: hackamore. Ugyanis fiamnak is volt egy puhaszájú lova, nagy, vad versenyló volt, csak a szája volt puha, majdhogynem kormányozhatatlan, le is dobta fiamat a Duna–Tisza-csatorna hídján, tőle hallottam először ezt a kifejezést: hackamore. Alig volt tízéves, amikor lovagolni, versenyezni kezdett, a ministránsok málnaszín szoknyájából egyenesen a lovaglócsizmába, lovaglónadrágba ugorva, említett versemben olykor az is megesett, hogy ministráns málnaszoknyában, csipkében lovagolt, nem lévén ideje átöltözni, ugyanis homoerotikus telepi papunk sokáig a parókián tartotta kis ministránsait, málnaszoknyában, csipkében, akárha Rilke Kristóf kornétás, aki Magyarországon esett el, s testvérét Rilke Ottónak hívták: Vágta, vágta, vágta…)

És még így leendő áriáimhoz hangoltam, lassan hátradőlve, bevackolva, odút fúrva óarany fotelemben, amelynek egyik fele, látod, megégett, a Virág utca 3.-ban túl közel találtam tolni a csokoládészín cserépkályhához, és izzani kezdett benne ez a borzalmas műszivacs, ugyanis valójában nem egy régi fotelről van szó, a SLOVENIJALES-ben vettük volt kölcsönre, ezzel az immár hálószerű, megboldogult Hamukánk királyi macskaszarpecsétjeinek hologramszerű nyomaival teli, bordó műperzsával egy időben, nem tengerifűvel, afrikkal tömött, mert ha egy igazi, értékes régi fotel lenne, minden bizonnyal nem nevezném óaranynak, az afrikra kerülne a hangsúly, óarannyal csak én vontam be konfekciós voltát (igaz, szükségem van Ókanizsa, Vitéz ómamám, valamint saját nevem sorában az ó-kra, gondoljunk Goethe és Kierkegaard a névről, nevezetesen éppen az Ottóról mondott szavaira, alapvetők számomra, valójában éppen nekik köszönhetem mega-, illetve metarím, metaalliterációm elméletét, mármint opusomban egyetlen rím-, egyetlen alliterációsor működjön, lévén egy olyan névről szó, amelynek az eleje és a vége is azonos),2 hogy végül is, szinte tőlem függetlenül, egyfajta jajgatássá, siratóénekké váljon ez az áriának nevezett hápogás: Ó! Ó! Ó!, lám, már bele is lendültem, azt hittem legalábbis, amikor egyszer csak azt vettem észre, hogy a mikrofon fekete állványára-talapzatára, amit a hokedlira, illetve az istenien szőtt partitúrára (gondoltam titokban, végig ebből fogok énekelni neked, ebből az ultraviola partitúrából, noha más puskákat, könyveket, noteszokat, teftereket, cetliket is raktam, szórtam körém szanaszét) helyeztél, fehér festékkel egy 13-ast írtak!

Kissé megszeppentem, majd arra gondoltam, hogy te írtad rá valami fehér gezemicével a számokat: a 13-ast, hogy az egész stílszerű legyen, mármint a Homokvár házszáma, dr. Brenner Palicsfürdőre való kinevezése és Duchamp gesztusának, a biciklikerék egy hokedlire való szerelésének dátuma szépen rímeljen, igen, megszeppentem, meg is ijedtem, valójában akkor kezdtem el fuldokolni, dadogni, hirtelen úgy éreztem, valami összetört, összeroppant bennem, akárha villanykörtét haraptam volna össze, lám, monológom-áriám közben még villanykörtét is kell ennem – mert ugye vannak vidéki bűvészek, gyerekkoromban mennyire bámultam őket, ha jobban meggondoljuk, magam is azzá lettem, vidéki bűvésszé, aki villanykörtét, bicikliláncot eszik, s a rádió riportere meglátogatja, egészen közel helyezi szájához a mikrofont, szépen hallatsszon, ahogyan eszi a villanykörtét, töri, eszi saját nyelvét – arra gondolva, hogy ez az egész sorozat majd a 13-as égisze alatt fog lejátszódni, noha ugyanakkor örülve is, mert hát én mindent megtettem, hogy ez a szám – ez a Szarajevó előtti év – a boldogság jegye legyen, hiszen Jutka születésnapja is éppen április 13-ára esik… Azt is éreztem, a nyelvem egy ügyes mozdulattal, beszéd-éneklés közben, félrelökte a valami összetörtet, spejzolta, netán jó lesz majd kiindulópontként a tulajdonképpeni kezdéshez, lám, mindennek ellenére van valami ökonómiája is, mármint ennek a vadhúsnak…

Ha körülnézel, látod, valóban „minden eltörött”, csempe, repedezett itt, azt is sejtjük, nagyon sokszor kell még ennek a mindennek eltörnie, elcsempülnie, megrepednie ahhoz, hogy a Mindenség is eltörjön, jóllehet minden új törés, csempülés, repedés láttán, minden új törést, repedezést tapasztalva, hallva, immár egyértelmű, hogy a Mindenség csempül, repedezik, törik… Szobámról beszéltél, s én most nem szívesen kezdek bele. Nem szívesen beszélek róla, ugyanis annyiszor kiárusítottam már, annyiszor fordítottam ki, akár egy piszkos zsebet; istenem, milyen piszkosak is voltak gyermekkorunk mély, szinte feneketlen, sárgavászon zsebei, selyem- és medveszarcukor olvadt spiccvasra, hűzlire, amelyből szép pecsétgyűrűket fűrészelt az egyik lakatossegéd a félkarú Csápek bácsi műhelyében. Nagyon szerettem volna egy olyan pecsétgyűrűt. De valahogy sosem jött össze. Az ujjaim voltak talán még túl vékonyak, nem emlékszem. Pedig bejáratos voltam Csápek bácsihoz, édesapám egy időben közösködött is vele, éjjeliszekrényzárakat stencliztek. Csodáltam Csápek bácsit. Csodáltam, milyen ügyesen dolgozott fél kezével, milyen ügyesen, szépen, szabályosan hajlította a vasat… Otthon aztán én is hajlítgatni kezdtem mindent, húgom gerincét, a mestergerendát, gledícsiából próbáltam csinálni görbebotot, einsteini igyekezettel próbáltam mindent a Mindenséghez görbíteni, ám minden eltörött a kezem alatt, csak a grízt sikerült elgörbítenem, mintha már akkor megsejtettem volna Kosztolányi nagy, einsteini, beuysi fordulatát a magyar költészetben, mármint: a görbe grízt! Csak jóval később oldottam meg Csápek bácsi rejtélyét: nem létező kezével csinálta. Görbítette. Csápek bácsi félkezű volt, ám a zen buddhistákkal ellentétben két kézzel tapsolt, ezért engem a zen buddhisták valójában sosem is foglalkoztattak, Csápek bácsi izgalmasabban csinálta, meg hát Szent Miska, aki térdepelve, egy kézzel harangozott, miközben másik kezét imára tartotta… Ehhez hozzá kell tenni, hogy Zágrábban egy évig hallgattam Veljačić keleti filozófiákról tartott előadásait, aki később távol-keleti szerzetes, Buddha koldusa lett…

Ha túlzsúfolódik, szemétdombja, lerakata fojtogatni kezd, már-már maga alá temet, életemre tör, mint hurcolkodás előtt az újvidéki Virág utca 3. udvarán, nagy tüzet rakok belőle, vagy mint mostanság, felkubikolom a semmis holmit a padlásra, hiszen a Homokvár padlása gyönyörű, akár egy rejtett pagoda, amely közepén egy százéves füstölőkamra áll, igen, száz évig ott fenn a nádstukatúrás mennyezeten füstölték a sonkát, a kolbászt, a svarglit, a véres hurkát. Igaz, akkor még az óriás víztartály fenn volt a padláson. Mi dobtuk le rozsdás maradványát. Ám az udvaron még ott áll a padlási tartállyal misztikusmód összekötött, akárha még ma is megfigyeléseket végző csap árva periszkópja, amely szinte nélkülözhetetlen számomra, akárha azzal kémlelném a horizontot, azzal pipálnám a levegőt! Szóval a padlás közepén ott a füstölő kabinja. Hol kabinnak, hol sötétkamrának, alkémikusi laboratóriumnak, koromlila költői műhelynek mondom, amelynek falai közé, sosem gyönyörűbb felületeket, valóban vetekednek a velencei tükrökkel, olykor beállok, be, mezítláb, ugyanis az isteni akáchamu mély, feneketlen (figyeld meg a homok, a hamu és majd a salak különös játszmáját, villánkért, életünkért talán!), olykor bokáig, térdig, nyakig süllyedek benne, kis, privát Pompejimben, amely itt Palicsfürdőn az általános Pompejivel kezdett alliterálni sajnos, noha engem sosem is érdekeltek a hasonló költői kellékek, ám, látod, a valóságot viszont igen, egy kibaszott formahű, virtuóz költő… De van, amikor egyszerűen csak fakabátnak, gyémánt fakabátomnak, üvegkoporsómnak nevezem… Nem szeretném túldíszíteni. A szobámat. Mert noha életem nagy részét festők műtermeiben töltöttem, sok tanulmányt írtam csendéleteik és az asztalon, kályhákon, különböző kiszögelléseken, széles ablakperemeken, platókon megkomponált tárgyak közötti viszonyról (legtöbbször Konjović egy barokk Krisztus-szobráról és mellében órát viselő, Krisztus körül táncot ropó kurucáról, Czóbel koponyaszerű birsalmáiról, nemzetiszín szalaggal, árvalányhajjal díszített utolsó, félbemaradt csendéletének kalapjáról szoktam mesélni; barátkoztak Párizsban, később is üzengettek, találkoztak is talán), én mégis jobban vonzódom gyerekkorom kisiparosainak műhelyeihez, ahová apám boltjából üvegszerű csirizlapokat (talán templomunk vitrázsaihoz, gondoltam), faszöget, üvegpapírt, gipszet, pakkpapírt, kocsikenőcsöt, kékítőgolyót, erős és finom bőröket, patkószöget liferáltam, majd behúzódtam a dobkályha mellé, a gyalupad alá, a fújtató pedáljára álltam, bámultam, próbáltam meglesni titkát, hogyan keveri ki a részeg piktor az almaborszínt a Csárdáskirálynő kulisszájához, a Molnár, a Kecskés, a Zsámboki szabó súlyos mágnespatkójával próbáltam összeszedni a nagy fércelések után az óriás szívforma tűpárnába mind a láthatatlan gombostűt, bámultam, Gecse hogyan készíti a parafa sarkokat, mert akkor éppen az volt városkánkban a divat, a parafa sarok és a kék antilop, álltam teljesen narkotizálva a felsőrészkészítő és a politúrozó lányok között, ma is őrzök egy politúrozó korongot, akár egy stoppoló, illetve lemeztörlő gomba, Jutka, mert a gyerekek eljátszották a stoppoló gombát, dugta is már a zoknimba, és nem is tudta, hogy több mint fél évszázad után még most is narkotizálódtam, bár többen csak arra gyanakodtak, hogy azért ájuldozom, mert büdös a zoknim, illetve hát a lábam…

Tehát inkább egy guberáló, egy vidéki ószeres, gyűjtő, olykor becsüs barlangjára emlékeztet a szobám. Aki Nietzsche nyomán (1961–62-ben kezdtem Nietzschét emlegetni, még a Symposion-mellékletben, ugyanis Ugrinov Ružo barátnőm, jóllehet ő szerb gimnáziumba indult, apja szerb volt, anyja a híres tojásos kofa, Tóth Vera, még az ötvenes években megszerzett egy Zarathustrát az Ókanizsai Gazdakör kiselejtezett anyagából, és nekem adta), mint Šejka úgynevezett fehér korszakában, szervezni, ahogy ő mondja: klasszifikálni kezdi (kis szériákat rak ki, mint fenn én a gombákból például) a káoszt, a nagy holland mesterek, illetve Borges iskolája után, egyenkint fixálni kezdi a szemétdomb tárgyait (nem véletlen lett Danilo Kiš utolsó könyvének a címe is Lerakat…). Hangsúlyozom a vidékit, ugyanis itt, mint Kosztolányi mondja, nagyobb az ember szeme, itt se a szaktudás, se a pénz nem befolyásolja annyira az egyes tárgyak felbukkanását, felértékelődését, szériák képződését… De ugyanakkor egy gyönyörű villa toronyszobájáról – egy kényes elefántcsonttoronyról is van szó szobámat illetően. Amelyben a tiszta költészet papja, Mallarmé és Valéry hódolója székel.

Persze gondoltam én arra, hogy majd mesélek a szobámról is, valami egészen új szempontból, rolós íróasztalomról, amely a fekete ikonosztázion része, sötét, magános gondola is (gondola a fene). Van Lábass Endrének egy csodálatos fotója, valóban antologikus, Pest valamelyik kietlen, lepusztult utcáján: egy kidobott, árva, lepusztult gondola. Szinte erősebben hat rám, mint velencei gondolás élményeim. Illetve az igazság az, legnagyobb velencei gondolás élményem is egy fotó: az öregedő Duse, mikor már Rilke is menekül előle, egy őszi, avagy inkább téli napon magánosan áll egy gondolában, akárha már a Kháronéban… A Velencei Biennálén láttam egyszer ezt a fotót, azóta nem sikerült még egyszer rábukkannom… És bevezető szavaidat hallgatva, majd az áriákhoz gurgulázva is gondoltam arra, hogy beszélni kezdek egy tárgyról, beszélni, ahogyan Šejka sorra veszi a végtelen sor, a szemétdomb, a káosz első darabját, egy kidobott, félhengerforma, rozsdás, konyhai reszelőt, elhasznált drótgubancot, egy szétmosódott női retikült, egy rézkörtét, könyökcsövet, teatojást, vállfát, egy lekopott, semmit sem mutató (a kíváncsi, kalandra vágyó kisdiákok keze mindent letörölt), világvéget sugalló földgömböt, hiszen bemelegítés közben tartalékoltam volt egy szót, egy fogalmat, mármint a törést mint olyant. Mert nemcsak a tárgyak törnek, töredeznek itt, hanem a szövegek is minden pillanatban, igen, újabban fél, egy oldal után már töröm, megszakítom, félbehagyom, ízelni kezdem szövegemet, amit még valamikor, ha máskor nem, hát majd egy interjúban, mint most, szépen folytathatok ott, ahol megszakítottam, ízelgetni kezdtem őket, hiszen a fönti alapformák egyike a darázsfészek vagy az említett lépesméz is. A szócikkek, akárha egy-egy viaszsejt, szépen beilleszkednek ebbe a ritmusba, pedig nem hiszem, hogy szerepet játszottak volna kialakításában…

Többször rámeredtem a fejed mögött lévő cserépdarabra. Véletlen került oda. Nem az én aranzsálásom. Azt hiszem, a takarítónőnk rakta oda, felejtette ott. Mert azon kaptam újabban, hogy észrevétlen, de előttem e kisvilágban nem lehetséges semmi, ami elkerülné a figyelmemet, maga is aranzsál… Minden emberben ott lapul egy kirakatrendező… Istenem, emlékszem, amikor szülővárosomnak, Magyarkanizsának is lett egy külön kirakatrendezője, akinek immár csak az volt a foglalkozása… Ha nem tévedek, Kázmér, a későbbi törökkanizsai pszichiátria igazgatójának megboldogult felesége volt az…

PNL: Egy korsó füléről és a hasának egy részéről van szó, rajta dátummal, egy datált kerámia, tehát: 1904.

A korsó maga, még korsó korában a Virág utca 3.-ban is kint lógott a konyhában Vitéz ómamám két csodálatos cseréptálja között. Én még ettem azokból a tálakból fakanállal, tejfölös krumplilevest, a vaslábasban jól odaégetett grenadírmarsot. Azért említem ezt, hogy nem valami néprajzi felbuzdulásból kerültek a falra, hanem ómama miatt, ómama hazajáró szelleme miatt. Igaz, néprajzosok fordulnak meg nálunk barátnőnk, Bánszky Mária Róza, a Vajdasági Múzeum néprajzosának köszönhetően, s mind megbámulják a két tálat, sokszor nem értik, miről is van szó, hiszen egy kifejezetten modern, elhíresült avantgárd költőhöz érkeztek… Az egyik fehér alapú, kék karimával és néhány kis kék virággal, körül a karima már lekopott a sok használattól, kilátszik a cserép. Ez a szebb. A másik szürkészöld foltokkal borított. Ez a különösebb. Egyszer a konyhában beszélgetve megkértem Rózát, mondjon valamit a két tálról. Mesélni kezdett. 1972-ben, befejezve az egyetem néprajzi szakát Belgrádban, ugyanis Róza az egyetlen nem Erdély-központú néprajzos, felutazott Pestre, Kresz Máriához a Néprajzi Múzeumba, ami akkor még a Könyves Kálmán utcában volt. Mondta, a népi cserépedény, a kerámia érdekli. Panni néni megmutatott ezt-azt, elmagyarázott néhány dolgot, majd azt mondta, neki is lenne egy kérdése. És a húszezer tárgy közül elővett két edényt. Még az első világháború előtt gyűjtötték őket, Szontán. Fehér alapon zöldesszürke elmosódó pöttyök. Szeretné, mondta Panni néni, ha Róza egy kicsit körülnézne arrafele. Na mármost, mondta Róza a konyhánkban, az elmúlt harminc év alatt nem találtam egy hasonló edényt sem Szonta, Doroszló, Bács környékén. Csak két ilyen edényt tudok én is, mint Panni néni: az egyik a szintén ókanizsai dédanyja kőkorsója volt, a másik ez, itt a konyhafalon, az én ókanizsai ómamám tálja…

A korsó már eredetileg is meg volt sérülve. A Végeladás budapesti bemutatója után kaptam ajándékba Balogh Tamás barátomtól, aki a borbélyt alakította volt a darabban; de borbélyt alakított, zseniálisan, Paál Isti félig elkészített zalaegerszegi A tűzálló esernyőjében is, igaz, nem meztelencsiga-szerű borbélyt, mint amilyenek nálam legtöbbször a vidéki borbélyok, hanem egy Hitler-formát, de ha jobban megnézzük, Hitler is egy borbély, egy olyan meztelencsiga-szerű borbély volt lényegében, akármit mond is Heidegger, én talán még a kezétől undorodom leginkább, ahogyan nyeglén meglendítette… Tamás tartóztatja le Gulkát, amint az árvíz közepette egy csokor árvalányhajjal akar belépni a fóliával becsomagolt ház ablakán, sehogyan sem értette, hogyan lehet az, hogy az általános vízözönben éppen egy csokor, már poros, elpiszkolódott, kibaszott árvalányhajcsokrot akar megmenteni?! Hogy az, mármint az árvalányhaj a legfontosabb számára a világon, csak azt akarja megmenteni, Noé bárkájába vinni… A kecskeméti bemutató, illetve a pesti előadás után Tamás a lakásukon megrendezett vacsorán ünnepélyesen a kezembe adott egy korsót. Úgy adták feleségével, mint valami nagyon nagy ajándékot. Kincset. Mint valami misztikus edényt. Első pillantásra nem tudtam reagálni. Valami jellegzetesen sárközi cserépnek néztem.

Tartalom

Mégiscsak érdemes járkálni e földön...

A kérdező előszava

1. fejezet: A puhaszájú ló

2. fejezet: Koncz kis katonatükre

3. fejezet: Rubintos gyűrű

4. fejezet: Kosovska devojka

5. fejezet: A szükséges felesleg (Pilák Pinci píneája)

6. fejezet: Valami közvetlen szuszogás

Köszönetnyilvánítás az első kiadáshoz (2004)

Köszönetnyilvánítás a második kiadáshoz (2026)

Névmutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján készítette Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 635 8

Elektronikus változat: Rozbora Bence

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

DM Serif Text – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License