Babiczky Tibor

A tengerről

– szemelvények –

KALLIGRAM

A kötet írása idején a Magyar Művészeti Akadémia ösztöndíjában részesültem. Köszönet érte. — B. T.

A könyv megjelenését a Solar Gold Zrt. támogatta.

Köszönet illeti András Lászlót, Benkő Balázst, Morcsányi Gézát, Radics Pétert, Simon Mártont, Skáre Balázst, Szijj Mártont, Tomaji Attilát és Závada Pétert.

© Babiczky Tibor, 2023
ISBN 978 963 468 441 1

„Fellegsötétben régen uralkodol

fejem fölött már, korszakok istene!

Roncsok, romok széttántorodnak,

s bárhova nézek, ijedt, vak álmok.”

(Friedrich Hölderlin: A korszellemhez – Bernáth István fordítása)

„És nézd, az asszonyok, és nézd, a víg világ,

örökös ünnepély, lebegő gondolák,

és nézd, a sok komoly és imbolygó szenátor!

Vagy e felszarvazott vén férjekre figyelj:

most lépnek nászra ép a tengerrel, amely

őket, a férjet a törökkel csalja hátul.”

(Joachim du Bellay: Siralmak, CXXV. – Vas István fordítása)

„Egy hajnalon halott leányt talált a parton

Néhány halász, a hab az éjjel dobta ki –

Fájó szépsége még ott élt a néma arcon,

Azóta liliom nyílik a föveny-aljon,

Amelyet nyomtak tagjai.”

(Alphonse Lamartine: A Santa Restituta öböl lilioma – Kardos László fordítása)

„»Dalolj« – biztattam az olaszt – »forgasd géped«. »Jó.« Fogta azt,

és máris fölhangzott dala:

»Tegnap a szemtelen úrrá lett lelkemen, ó, manolimandola!«

A tenger sárgán és rózsásan ma este mint szirom verdeste a partokat;

s feledtem szép énekesem vagy inkább (hisz szivem sosem tékozol íly sokat)

róla álmodoztam, de erre: »Signor! Ha hallgat énekemre, tenger és part nem érdekes:

a hangom nélkülem nem sokat mondhat. Kérem, arcomat figyelje!« – szólt az énekes.”

(Paul Fort: Az olasz – Devecseri Gábor fordítása)

Odüsszeusz éneke Pénelopénak

Combod tengerszorosában, a korallszín öböl

felett kettős telihold, a melled tündököl,

s tincsekben, kígyóseregként fonja körül hajad,

ahogy az árapály emészti fel s teremti

meg a holdakat. A tekergő sötéten át

arcod felhője úszik, s akár negyven év előtt,

újra teljes egész vagyok, telve csodákkal és

csodálkozással, mikor istenekről mit se tudva

csak isteneket láttam. És az élet, e nyers

és félkész műremek, belőlem úgy tűnik elő,

mint márvány színén, véső nyomán a sötétlő erek.

A szövetség

Itt állunk sötét évek után, egymáson kívül

nem kötődve senkihez, a boldogság

ragyogó gyászában.

Magas élet

Láttam már szörnyű álmokat, de olyan mély

rettenet eddig nem került még elém,

mint ami ébren szakadt rám életem delén –

két szellemalak taposott a fejünk tetején.

Csupa visszanyelt indulat, s jobb híján, ha

már nem tudtak okádni, a hajunkra köptek.

Talpuk puha volt, mint a babáké, nyáluk

langyos, akár a nyári eső. Koponyánk

dombja kócos, felszámolt régi sírkert.

Búcsú a tengeren

Mind kihajózunk egyszer, Mausóleus,

sérült lélekkel, ép fedélzeten,

és amit vádként mondtunk, még ha igaz

is volt, mind visszaszáll a fejünkre –

nincs új a nap alatt, és amit cipelünk,

régi teher. Nézd inkább a vitorlát,

figyeld a kötél feszülését, Mausóleus.

Látod, milyen könnyű a szél, s mégis milyen

szörnyű erővel fúj? Nehezen lélegzel, mondod.

Ne félj, ez ilyen – hiszen épp haza tartasz.

Előadás

Felhők futnak az alkonyi égen,

gyorsan vált az alakjuk. Idelent

szélcsend van. Kettéhasított koponyájú

csecsemőt formál a pára,

elkerekedő száj cuppog az elvont

mell után, majd démoni arccá

változik át, őrizve újszülött vonásait,

és ebből, a hasadás mentén, páros

kép alakul: lehunyt szemű öregember

harapja szét egy gyermeklány ajkait.

Csak az életet kaptad kölcsönbe, hogy

vissza kelljen adni. Minden egyéb a tiéd.

Nyílt vizen

Túl a rémisztő álmon, mit a gyerekkor

gyűrt be szívünk alá, túl a kötelek feszülésén,

melyeket bábjátékosként rángat a múlt,

szépek vagyunk és ártatlanok, akár a vitorlák

és a szél. Így látom magunkat, fényben

felragyogni, a nyílt tenger közepén – a víz felett,

amelyből minden élet vétetett, és ahová

visszatérünk majd, sótól csillogó ég alatt, te és én.

Egy síron

Androsz pihen itt, kilencven évet élt, szívét sosem adta

se istennek, se nőnek, csak a földre figyelt – kenyér

és bor legyen, s hogy már egyik se kell többé: kegyelem.

A szofista

Szelleme kóbor és csapongó természetű volt,

az életnek minden fajtáját bebolyongta,

oly kiismerhetetlenül váltogatva nézeteit,

hogy sem ő magáról, sem más nem tudta

róla, miféle ember. Szert tett némi hírnévre,

ez kétségtelen, amig élt. Teste jeltelen sírba került.

Temetés nyáron

Bátor nő volt, alsóruhában fogadta még az istenek

küldötteit is – őt pedig ünnepi díszben a föld.

Bor mellett

Nem hiszek az emberekben, Mausóleus, többet

adatott látnom belőlük, mint amennyit látni akartam,

nem hiszek hát nekik, de megtanultam tisztelni

a szenvedést, összeomlás előtt a szemek tétova fényét,

a semmit markoló kinyújtott kezet, a torz

indulatot, s a kegyelmet, mely mindig váratlan

irányból, de végül megérkezett.

Szaturnusz

Nézni nehéz, a világ hull széjjel,

s nincs érzés, mi egyben tartana minket.

Ezt a népet, mely felfelé tart, bár a görög

istenek mérgezik őket – melyikünket nem? –

nagyra tartom, főleg verseik miatt, melyeket,

ez tényleg övék, úgy hívnak, szaturnuszi strófák.

A polgárok

Úgy volt, hogy nekünk már nem kell

megszakadni, élhetünk nyugalomban –

a rengeteg új eszköz és szabály majd

elvégzi a munkát. Észre se vettük, úgy telt el

évre év, és fel se tűnt, folyton arról hadoválunk

már, hogy a gyermekeinknek majd talán

nem kell megszakadni. A lázadás gondolata

fel se merült – végül is mindenünk megvan.

Rabszolga és király, ők állandó alakok,

köztük arctalan tömeg, a Styx folyója

hömpölyög – hol takony vagyunk, hol borzselé.

Nem számít. Egyik sem hajózható.

A jövőről

Nézd a szétfolyó arcokat, Mausóleus,

figyeld, ahogy a meg nem élt idő

munkája megmutatkozik – hiszen ott lakik ő

minden tompa tekintetben, az összes

kényszeredett mosoly mögött, van, kit

megfojt, másnak a szívét repeszti meg.

Nézd a ragaszkodást, Mausóleus – ő is, a múlt,

ott alakul mindegyik előre megírt vacsorán,

körbesimítja a tárgyak tétova kontúrját,

s durva szavakat formál csókra teremtett

szájakon újra. Figyeld az életünket, barátom:

csöndes és elhagyatott kikötő, rajta romjaiban

már a hajó, amit sok évvel ezelőtt toltak a vízre,

de végül sohasem oldották el kötelét, s nem futott

szabadon a nyílt tengeren, föld és ég között, sosem.

Rajzolatok

Fekszel az árok mélyén, Mausóleus,

arccal lefelé – fejed körül glóriaként

fénylik fel a hányás. Az árulókat

földelik el így, hasra fektetve,

hogy ha az istenek meg is nyitnák a

sírokat egyszer, ők akkor se láthassák

szemtől szembe Apollót. Lábad felől,

a sárba ragadva, fél pár női cipő.

Voyage

A partot elereszti hajónk,

a kikötő kék lángot lehel,

mennyi kín s mennyi vágy hamvad el,

s a csillagverte ég szavára

fehéren izzó mészkő felel.

Nyílt vizen leszünk nemsokára,

távol az ég és távol a föld,

nem éreztünk még ilyen gyönyört

s nem voltunk ennél szomorúbbak –

élni kell, s a végtelen gyötör.

Vitorlánkat szél nem öleli,

a kormánykerék magában áll,

roskad a fej súlyától a váll,

s megremegnek vézna lábaink:

nincs több élet – s nincs másik halál.

Tartalom

Odüsszeusz éneke Pénelopénak

A megtett útról

Magányos férfi

Kontakt

Február

Farkasok órája

A virrasztás

A torkolatnál

A tenger filozófiája

A szövetség

A szerencse

Kérdéseid

Találkozás

Nemzedékek

Új élet

Ráolvasás

Visszanyert élet

A szobrászműhelyben

Kör

Magas élet

Haza

Utak

Úti beszámoló

Úti beszámoló

Keleti utazás

Téli dal

A látogató

A séta

A fogadtatás

Búcsú a tengeren

Nautika

Őszi nap

Hazatérés

Nyári vihar

Egy szabad nap

Egy szabad nap

Tenger és ég

Barbár partokon

Árapály

Előadás

Vitorlásversenyen

Velencei szárnyasoltár

Görög kolónia Triesztben

Miramare

Sötétlő partokon

Stazione Marittima, Trieste

Velence

The Gibsons of Scilly

Propemptikon

Nyílt vizen

Aiolosz

Szapphó

Himnusz az éjhez

Délután Muggiában

Poste restante

Őszi bolyongás

Őszi reggeli

Az öltözködésről

Burokban

Egy síron

A tárgyalás

A tanításokról

Az eljövetel

A földeken

Ezüstkori töredék

A léptek

A rejtekhely

Menekülés Atlantiszra

Az alkimista

A szofista

Az örökség

A kikötőben

Beavatás

Egy fiúról

A rítus változása

Korszakok

A görög

A vándorcirkusz

Munkák és napok

Temetés nyáron

Véletlenek

Kivégzés után

Ünnep

Istenek nyomában

A Párkák

Számadás

A magányról

Védőbeszéd

A hívőkhöz

Bor mellett

Az első tavaszi este

Távol az otthontól

Az utak találkozása

A krétaiak

Apollón-retabló

Ívek

Tegnapi gond

A jósda bejárata előtt

A tükör

Szaturnusz

Viktoriánus kert

Vesztes háború végén

Via Roma, Trieste

Tevékeny élet

Törésvonal

Harctéri jelentés

Hétköznapok

Az olajfa

Társalgás

A polgárok

A vezető

A kiválasztott

Az élet felén

Molo Audace, Trieste

Bacino San Giusto, Trieste

Trieszti séta

Az erősekhez

Alkonyi órán

A pillanatok

A jövőről

Töredék az időről

Tejút

Este a kertben

Léthé

Napforduló után

Szüret

Vendégek

Napok

Szaturnália

Rajzolatok

Messiás

Egy átlagos este

A szicíliai próféta

A feltámadás ünnepén

A mennybemenetel ünnepén

A száműzetésben

Séták az öbölben

Az isten útja

Tektonika

Voyage

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
A borító Grela Alexandra Előadás című munkájának felhasználásával készült
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 441 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence