Ioana Pârvulescu

Ártatlanok

– részlet –

Fordította
Koszta Gabriella

A könyv a Román Kulturális Intézet támogatásával jelent meg.

Ioana Pârvulescu: Inocenţii
© 2016 Humanitas/2021 Paul Zsolnay Verlag Ges.m.b.H., Wien
Hungarian translation © Koszta Gabriella, 2025
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2025
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 333 5
ISSN 2064-2989

Ha az ember sok ilyen emléket visz magával az életbe, akkor meg van mentve egész életére.‍¹

Adinának, Tudornak, Mihainak és Christinek.
És természetesen neked.

Figyelmeztetés

A következő események egy másik világban történtek. Nemcsak az emberek életét naponta láthatatlanul szövő történelem volt más, de a gesztusaikat irányító tárgyak is. Csak vezetékes telefon volt: nagy, általában fekete ebonit készülék, legalább fél kiló súlyú, összetekert vagy fonott dróttal, fehér számlappal, tíz számjeggyel, azon egy lyukacsos fekete, forgatható tárcsával. A mutatóujjat bele kellett dugni valamelyik szám fölötti kerek lyukba, és eltekerés után a tárcsa kis kattanással visszaállt a helyére. A lyukacsos tárcsa balról jobbra forgott a fém ütközőig, amely megállította az ujjat, a számok fordított órajárással, jobbról balra haladtak. Jó volt telefonálni, mint valami játék: az egyes szám gyorsan visszaállt a helyére, az ötös már lassabban, a kilencesnél és a nullánál el kellett fordítani a tárcsát, és amíg visszafordult, az örökkévalóságig tartott, pláne ha sietett az ember, vagy foglaltat jelzett a készülék és a számot újra kellett tárcsázni. Vagyis minden hívás oda-vissza körkörös mozgás volt, a kéz és a tárcsa balettje, mintha magunkhoz húznánk a számokat, de azok visszaszállnának a helyükre.‍² Vannak, akik azt állítják, hogy a tárcsa helyreállási ideje alapján tudták, hogy milyen számot hívtak. Az összes telefon egyformán csörgött, csrrr! csrrr! Mobiltelefon nem volt: ha valaki elhaladt melletted, nem tudhattad, mit csinál, hol van, mikor fordul meg, miért késik. Ha találkozód volt valakivel, és nem volt ott, az órádra néztél (a karórádra, nagyon fontos eszköz volt, ami a felnőttek közé helyezett) egyre aggodalmasabban, és mindenfélét gondoltál. Míg az, aki elkésett, nem tudott értesíteni, és törhette a fejét, hogy vajon mit gondolsz.

A gyerekek különböző játékokat találtak ki azon a számítógépen, amely mindannyiunk agyában ott van. Ennek a nagy előnye az volt, hogy nem unatkoztak, amíg az agyukat működtették. Kezdett terjedni a televízió, de csak fekete-fehér készülékek voltak, és ezeket kevesen engedhették meg maguknak. Az internet fogalma sem létezett, tehát a Google és az e‑mail sem, és az óriás számítógépekhez, a fantasztikus készülékekhez csak a szakemberek fértek hozzá.

Vagyis ezek a dolgok mind nem voltak, és bár a történelem nem törődött senkivel, az ember mégis ugyanúgy élt, nagyon hasonló vágyakkal és félelmekkel, mint a mieink, akiknek van internetük. A Majakovszkij utcai (a régi és leendő Sfântu Ioan) ház négy gyerek, négy felnőtt, négy eléggé fiatalos idős szereplőinek problémáit azok is könnyen megértik, akiket foglyul ejtenek a digitális korszak csapdái, és például már nem tudják, milyen lehet folyamatosan vágyódni valaki után, akit nem tudunk felhívni vagy üzenetet írni neki.

A ház

Valaki azt mondta, hogy pont
ez a paradicsom meghatározása.

Szerintem régen a házaknak arcuk volt. Emberarcuk, mondanám. Úgy is rajzoltam le őket: mindig két ablakkal, az volt a ház két szeme, lent, középen a boltíves bejárat a duzzadt szája. A szemébe néha cserepes piros virágot is tettem. A virágok sohasem lehettek más színűek: egyszerű és ismétlődő volt a világom, de nem unalmas. Valaki később azt mondta, hogy pont ez a paradicsom meghatározása.

Persze ha a szülővárosom régi utcáin sétáltam, a házak nagyon különböztek, de mindig emberarcúak voltak. Emlékszem egy nagy épületre, vagy nyolc szeme volt, az egyik kitörve és bekötözve, de mivel úgyis volt még neki hét ép, nem tűnt vaksinak – nem úgy, mint egy másik, amelyiknek fél szemét borostyán takarta, mint valami kalóznak. A nekünk háttal álló Aro szálloda pedig tetőtől talpig csupa szem volt. Gyerekkorom házainak hiányzott viszont az orruk, amitől meglehetősen kellemes volt a külsejük.

A mi házunk abban a városban született, ahol én. Együtt laktunk a Vlagyimir Majakovszkij utcában, aminek a nevét senki sem tudta helyesen leírni. Egyesek ch‑val és k‑val, a végén y‑nal írták. De az öregek a Majakovszkijt könnyen le tudták írni, Sfântu Ioan. És így, bármilyen hihetetlen, a mi házunknak a pincével, padlással együtt kétszer is megváltozott a címe: egyszer 1950-ben, amikor a Sfântu Ioanból a Majakovszkijba költözött, másodszor 1990-ben, amikor a Majakovszkijból visszatért a Sfântu Ioanba. A szeme sem állt jól, eggyel több vagy kevesebb volt neki, attól függ, honnan néztük: kettő volt a földszinten, egymáshoz túl közel, és három az emeleten. Ha jobban megfigyelted, a cseréptetőn is volt két guvadó szeme, és este az egyik sejtelmesen világított. A szája vékony volt és egyenes, épp akkora, hogy ha kell, elnyeljen egy autót. De ez ritkán fordult elő, amikor egy másik városból vendégek jöttek, egyébként csak emberek jártak be rajta, a négy család és mi, a négy gyerek. Két lány és két fiú, testvérek és unokatestvérek, születési sorrendben: Dina, Doru, Matei és Ana. Én vagyok Ana, mint tudod. Dina ovális, fehér arcát gesztenyebarna haj keretezte, a szeme kék volt, mandulavágású, sűrű szempillával. Szép volt, és mintha mindig a dolgok fölött lebegne. Doru színei ugyanolyanok voltak, mint a nővéréé, de a haját rövidre nyírták, kevesebbet beszélt, és ha valami fontosat akart mondani, alig észrevehetően dadogott. És ő maga hívta fel rá a figyelmet, mert mind nagyon örültünk, ha valamilyen szokatlan tulajdonságunkat bemutathattuk. A bátyámnak, Mateinak zöld szeme volt, éles pillantását nagyapától örökölte, és mindig előállt valami új ötlettel az egész csapatnak. Mozgékony volt, mint a higany. Dina hét évvel volt idősebb nálam, Doru öt évvel, Matei kettővel. Én akkoriban holdvilágképű voltam kerek fekete szemmel, és mindenhová követtem őket anélkül, hogy bármit is értettem volna. Reggel a születési sorrenddel azonos sorrendben ugyanazon a szájon át mentünk a házból az iskolába és az óvodába. Én jövet-menet az utolsó voltam.

Bent, a ház gyomrában furcsa dolgok történtek. A legérthetetlenebb az volt, hogy nem minden öreg, felnőtt és gyerek lakott ugyanabban a lakásban, vagyis a ház követte annak a nemzedéknek a formáját, amely benne lakott. Az öregek vették a házat nagyon régen, nekik csak egy általuk ismert ország volt, tele az eltűnt életek különböző kellékeivel: hajlított támlájú ágyakkal és ugyanolyan szekrényekkel, magas, kristályberakásos velencei tükörrel, amely épen megúszta a két világháborút; ezüst evőeszközökkel, a nyelükön kacskaringós monogrammal, egy najádos elefántcsont tállal; komor havas tájat, csupasz fákat, fekete madarakat ábrázoló festménnyel; gombos, galléros és pliszés, masnis ruhákkal, monogramos, füzérdíszítéses szalvétákkal és abroszokkal, csokornyakkendő szalagokkal, sétapálcákkal, ingmellekkel. És rengeteg kalappal, amiket ha felpróbáltunk, félig eltakarták az arcunkat. Ha bedugtuk az orrunkat a szekrénybe, éreztük a parfüm- és púderillatot. Az öregek beszéde is olyan volt, mintha illata, ingmelle, pliszéje és monogramja volna. Egyszer hallottam őket, amikor tompa hangon a kiskakasokról beszéltek, és hegyeztem a fülemet: azt hittem, valami kismadárról van szó, szívesen megnéztem volna, hogy halljam csiripelni, de nem szóltam.

A felnőttek az öregek gyerekei voltak, számukra a ház csupa aggodalomra adott okot, akárcsak mi, a gyerekeik. Ritkán voltak elégedettek vele vagy velünk. Korábban ők is gyerekek voltak ebben a házban, de most folyton át akarták alakítani, kijavítani, befoltozni: vagy a tetőt, mert beesett az eső, vagy a hámló lépcsőkorlátot; lefesteni egy-egy nehezen csukódó, nedvességtől bedegedt ajtót, megszüntetni a régi csövek dugulását, kiirtani a padláson az egereket. Vagyis egy percig sem hagyták békén, és a ház velük ugyanúgy viselkedett, egy percig sem hagyta nyugton őket. Azt mondták rá, hogy öreg, eredetileg sem jól tervezték, nincs benne elég hely. Nem beszélve arról, hogy fájt az ember lelke, mert folyton eladtak belőle valamit. Azt mondták, nincs más választásuk. Azt mondták, nem szabad ragaszkodni a tárgyakhoz. Azt mondták, kell a pénz. Azt mondták, „csak egészség legyen!”

De nekünk, gyerekeknek a ház mindig üde és vonzó volt, egy tökéletes, határtalan és halhatatlan, felfedezésre váró hely. Akkor még arról sem tudtam, hogy az emberek meghalnak, nemhogy a házakról, a városokról, a civilizációkról vagy a csillagokról hallottam volna. De az élet éppen előttem is feltárni készült, hogy egyáltalán nem pont úgy van minden. Egész életemben ezt tanultam, hogy egyáltalán semmi sincs pont úgy. Egyébként ha valaki egyik életkorból a másikba lépett, a ház is mindig megváltozott. Mármint, akarom mondani, észrevétlenül.

Közeledett a nyári vakáció. A családunkban egy ideje feszült volt a légkör, hihetetlen, hogy min tört ki a veszekedés, amiért Magda nagynéninket, bár olyan erős nő volt, mint egy férfi, pedig úgy reszketett a keze, mintha folyton padlizsánt aprítana, sokszor láttuk kisírt szemmel. Őt mind Néninek szólítottuk, és kérlek, jegyezd meg ezt az apróságot, mert mostantól csak így fogom emlegetni. A férjének, a fekete bajuszos, fehér kefefrizurás Ionel bácsinak kétféle hangja volt, egy vidám meg egy mérges, viszont az utóbbi időben már egy harmadikat is gyakorolt, a krákogóst:

– A teremburáját! Mit csinálunk ezzel a salétrommal? – És mutatta a lépcső mellett a falon végig a nedvességet, olyan volt, mint egy árnyék. Amilyen impozáns volt ő is, a hangja is, azt vártad volna, hogy ne legyen olyan szelíd, mint egy angyal, de az egész házban ő volt a leggyámoltalanabb. Azért néha a hatalmas öklével ijesztően nagyot csapott az asztalra. Olyankor a Néni összeszorította szép ajkát, szigorúan ránézett, és kiment a szobából. Ők ketten a földszinten laktak, és mivel nem volt gyerekük, az unokanővéremet nevelték. Így Dinának két apja és két anyja volt, ami elég sok bonyodalmat okozott.

Ionel bácsinak a felesége egy sóhajjal válaszolt, aztán a szép, színésznős szájával – Jane Fondára hasonlított – idegesen felnevetett, és mondott néhány érthetetlen, senkinek sem címzett szót.

– Hogy akadna a torkukon!

Megijedtem. Nem tudtam, mit jelent a salétrom, amit láttam, az inkább izzadságra hasonlított, vagy mintha sírna a fal. De a mi szegény házunk mitől izzadna? Melege volna? Félne valamitől?

A probléma megvitatására rögtön összeverődött a csapatunk a fenyőfa körül, a szemközti Sfântu Ioan templom‍³ udvarán. Érdekes, hogy a templomot nem nevezték át Vlagyimir Majakovszkij templomra. Úgy látszik, nem jutott eszükbe. A fenyőfás udvar vonzó volt, mint egy bűvészkert, a mi utcánkban kezdődött és a másik utcáig ért, ott volt a kijárata. Elveszthetted a nyomot vagy lerázhattad az ellenséget, ha el akartak fogni, kezed-lábad megkötözni és megkínozni, hogy eláruld a titkokat. Mi mindig vigyáztunk, hogy elhárítsuk ezt a lehetőséget. Így volt a könyvekben, és gondoltuk, jó lenne, ha mi is így tennénk, és így is tettünk! Egész gyerekkorunkban azt tanultuk, hogy hogyan kell túlélni. A szüleink, a nagyszüleink, a nagynénink és a nagybácsink megmutatták, hogyan. A fenyő, ha fogócskáztunk körülötte, vagy bújócskáztunk és csukott szemmel az érdes, gyantás törzsének támaszkodtunk, amíg a többiek a közelben elrejtőztek, ugyanúgy a miénk volt, mint az összes többi játékunk. Nem bírtam ellenállni, hogy bele ne nyomjam a mutatóujjam egy-egy csepp gyantába, olyan volt, mint a megcukrosodott könnycsepp, mint a házunk földszinti kamrájában a méz. Viszont ha összemaszatoltam a kezem, ez a fenyőgyanta a mézzel ellentétben szappannal sem jött le, sokáig ott maradt emlékbe a barnás csíkja. Ha megszagoltam, bódító volt az illata. Megtudtam, hogy a gyanta a fenyő vére, és a sebeiből, a karcolásaiból folyik. Úgy látszott, hogy éppen elég sebe van a fenyőnknek, mert egyáltalán nem volt gond gyantát találnom a törzsén, és jól összemaszatolnom magam. Az én karcolásaimból és a többi gyerekéből rendszerint csak piros vér serkent ki, nem volt cukros vagy illatos, ami nagy kár. Szerettem volna, ha illatos az én vérem is, mint a gyanta. Sokszor úgy tűnt, hogy a fák magasabb rendűek az embereknél. Hátunkat a fenyőnek támasztva körbe ültük négy oldalról, az égtájak felől. A Nénitől tudtunk az égtájakról, mert földrajztanárnő volt. Én arccal a házunk felé, vagyis dél felé, profilból láttam a fiúkat keleten és nyugaton, de Dinát nem láttam északon, és ebben a helyzetben nagyszerűen kommunikáltunk.

– A lépcső mellett az a nedvesedés, ööö…, vagyis… azt mondják… segítene nekünk – mondta Doru unokabátyám nagy meglepetésemre.

Nagy szemeket meresztettem tőlem délre, a félig nyitott deszka kapu irányába. Nem értettem. A bátyám, kelet felől, elgondolkodva folytatta.

– Most lyukat fúrhatunk benne, könnyen menne.

– Mint a túróban – hallottam Dinát a vastag fatörzs túlsó oldalán.

Beletelt kis időbe, amíg én is megszólaltam:

– Ó!

Végre felfogtam, miről van szó, és örömömben felnéztem a fenyő csúcsára. Bár nem láttam a sűrű ágaktól, tudtam, hogy ott fenn, a magasban, lyukat fúr az égbe. Azt hiszem, ezt meg kell magyaráznom, mert te sem értheted. Azokban a hetekben a ház falainak felkutatásával foglalkoztunk. Már nem emlékszem, hogy ki ültette a fejünkbe azt a gondolatot, hogy egy ilyen régi, körülbelül háromszáz vagy még több éve folyami kövekre épült házban biztosan vannak titkos járatok. Hogy hol kezdődnek és hol végződnek, senki sem tudja, de elég az, hogy menekülési utak, hogy ne kapjanak el, de még olyan csodálatos dolog felé vezető út is lehet, mint, mondjuk, Az Ezüst tó kincse. Úgyhogy amikor a szüleink nem voltak otthon és magunkra maradtunk, napokat azzal töltöttünk, hogy a pincétől a padlásig kopogtattuk a falat, hogy halljuk, hol kong és hol szól tompán.

– Talán megtaláljuk a kiskakasokat – mondta Dina.

Tehát ő is tudott a házban rejtőző kiscsibékről, gondoltam, de nem szóltam semmit. És valami aggasztott: hogy bírják ki ott, mit esznek? Találtunk néhány helyet, ahol jól hallhatóan kongott a fal, például a lépcső melletti kanyarban, úgyhogy cselekednünk kellett, vagyis kibontani. És a nedvesedés volt a segítségünkre.

– Kérhetnénk valami szerszámokat Partenie bácsitól – mondta Dina, miközben felállt a fa mögött, hogy lásson minket.

Senki sem volt elragadtatva az ötlettől. Partenie bácsi a szemközti házban volt gumiabroncsos, nagyon szerette a gyerekeket, de az volt a szokása, hogy felkapott, mint egy pihét, hogy a szúrós bajuszát az arcunkhoz dörzsölje. Pont olyan volt, mint amikor smirglivel dörzsölöd az arcod. Már abban az időben kezdtem rájönni, hogy a szeretet sokszor nem igazán kellemes formát is ölthet. Tartottunk tőle, ami még inkább felvidította, olyankor emberevő óriást játszott, miközben mi menekültünk előle, mint az ürgék, ő szaladt utánunk, egyesével elkapott a vastag, erős karjával, a vasmarkában szorongatott. „Megeszlek!”, mondta a fényes arany fogait csattogtatva, és mi élesen sikítoztunk. Engedte, hogy játsszunk az összes hatalmas gumiabronccsal, gurítsuk őket vagy nézzük a vékony biciklikerekeket, ahogy pörögnek, amíg a gumi le nem esik róluk. A gumijavító műhely fölött lakott Hahner bácsi. Hahner bácsi románul köszönt Partenie bácsinak, Bună ziua, Bună seara, Jó napot, Jó estét, de mi németül köszöntünk neki, Grüss Gott és Guten Abend. Nagymamáéktól az emeletről jól látszottak az ablakukban a hosszúkás kaktuszok, pont olyan piros virágjuk volt, mint az én rajzaimon, vagy az én rajzaimon nyíltak olyan piros virágok, már nem tudom. A lakásukban nagyon jó volt, mert az ablakaik a másik oldalon a párhuzamos Ezüstművesek utcára, most Sadoveanu utcára néztek. A Hahner család és a mi családunk jó barátságban volt még a régi időkből, még abban az életben, mielőtt mi megszülettünk. Az ő házuk is úgy nézett ki, mint a miénk, de náluk voltak hátsó ablakok is. Ez is olyasmi, ami miatt a házak az embereknél különbek.

– Elmegyek Blau úrhoz – mondta a bátyám.

Volt egy szíjgyártó kicsit távolabb, szintén a páratlan oldalon, mint Hahner és Partenie, a gyalogos Republicii utca felé. Bár Blaunak hívták, nem kék, hanem inkább fekete volt. És nem is német volt. Amikor dolgozott, a szája tele volt bőrszíjakkal, színes szalagokkal, mintha direkt belőle nőttek volna ki, hogy azokat ráilleszthesse egy-egy táskára. Ő készítette az első gyerek hátizsákjainkat, sohasem láttam azoknál szebbet, legalábbis az enyém, a legkisebb pont olyan volt, mint valami ékszer. Ha benéztünk hozzá, mindig adott nekünk valami ajándékot: egy bőrből font karkötőt, bőrmaradékból készített övet vagy egy-egy szép csatot. Pár perc múlva a bátyám már szaladt is vissza egy kis csomaggal, előttünk bontotta ki nagyon óvatosan. Volt benne tíz nagy, erős, csillogó, csodálatos vasszeg.

– Nem kérdezte, hogy minek kell neked?

– Nem, azt hitte, nagyapa küldött, és azt mondta, hogy üdvözli, ahogy szokta. „Üdvözli a doktor urat az öreg barátja, Blau…” És vigyázzak, ne szaladjak, nehogy elessek és megüssem magam. Már majdnem meggondolta magát és vissza akarta kérni. Meg kellett ígérnem, hogy lassan megyek.

– Nem fogadtál szót – mondtam neki.

Megtörtént a szétosztás: először mindenkinek két szeg járt, és maradt két tartalék. De később a nagyobbak három szeget vettek el, a testvérem meg én csak kettőt. Végül, nem tudom hogyan, a többieknek mind három szegük volt, és csak nekem volt egy, mert én kicsi vagyok, mondták.

Megállapodtak, hogy „a járatműveletet” másnap kezdjük el: rögtön ebéd után lesz a legjobb, mert akkor nem zavarunk senkit, pontosabban, minket nem zavarnak. Tehát másnap a boltíves, hűvös és nedves kapualjban gyülekeztünk, a falépcső alján. Jól megvizsgáltuk a helyet, nem volt semmi veszély: a földszinten a Néni és Ionel bácsi szundikált, mint mindennap, az emeleten nagymamiék végezték a dolgukat az utcára néző szobájukban. Beosontunk a lépcsőházba, és Dina mint tizenkét éves rangidős, kijelölte mindegyikünknek a munkaterületét, ceruzával keresztet rajzolt a falra, miután megesketett, hogy nem mondunk a szüleinknek, a nagyszüleinknek, a nagybácsiéknak és bácsikáéknak semmit, az idők végezetéig, de ha mégis, a pestistől betegedjünk meg. És mivel én voltam a legkisebb, mint mindig, igazságtalanul most is mindenki rám nézett.

Elkezdtük a fúrást. Bár nedves volt a fal, kimelegedtem, és a folyamatos munkában jobban izzadtam, mint a ház, az én szegem egyáltalán nem akart belefúródni, csak egy kicsit megkarcolta a vakolatot. A többieknek valamivel jobban sikerült, de senki sem jutott el a járatig. A szegekkel vájt kis alagútjaink eltömődtek. Amikor hallottuk a kulcsot fordulni a ház kapujában, felszaladtunk a lépcsőn. Dinát és Dorut a szüleik a házi feladatuk mellett találták, amikor apu belépett, mi a bátyámmal zsíros kenyeret kentünk.

– Ne! – mondta. – Hagyjátok, majd én!

Hozott egy nagy kenyeret. Keresztet rajzolt rá a kés hegyével, és levágott három szeletet, megpirította a régi Vesta tűzhely platniján. A pirított kenyeret jól bedörzsölte fokhagymával, nagyon erős szaga volt, és mintha elolvadt volna az érdes, barnára pirult kenyéren, aztán megkente zsírral, és egy kicsit megsózta. Ettünk mind a hárman, és tényleg nagyon jó volt. Aztán apu kivett egy Pifet az aktatáskájából, és elkezdte nekünk fordítani a magazinban lévő kalandokat, mire mi minden egyébről megfeledkeztünk.

Másnap a munkához nem voltak megfelelőek a körülmények. Ahányszor lementünk a lépcsőn – és állandóan lementünk, mert a házban a kapcsolattartás kiabálással és a gyerekeken keresztül történt –, félve vizsgáltuk a falat, három kis lyuk meg egy karcolás látszott rajta, és csodálkoztunk, hogy a felnőttek közül még senki sem vette észre. Nekik más gondjaik voltak. Pár napja összeült a családi tanács, és mi egyenként hallgatóztunk, majd utána rögtön mi is gyerektanácsot tartottunk a szemközti udvar fenyőfája alatt. Megtudtuk, hogy egy másik városban pont akkor halt meg a Néni és a nagymami egyik testvére (mivel ők nővérek voltak, normális, hogy mindkettőjüknek a bátyja, ahogy nekem elmagyarázták). Volt egy csomó testvérük, és ez az utolsó előtti volt, aki még megmaradt. Ezért volt piros a Néni szeme, ezért húzogatta ki nagymama is folyton a zsebkendőjét a ruhaujja láthatatlan zsebéből. Kérdeztem, mit jelent, hogy meghalt, de senki sem akarta megmondani. Arra tippeltem, hogy ők sem tudják. De végül Dina a képünkbe vágta:

– Le fognak minket rombolni!

Hallotta, amikor a felnőttek panaszkodtak, hogy „lerombolják” a Majakovszkij, a volt Sfântu Ioan utcát is, mindörökre eltűnik a föld színéről. Tényleg? És senki sem fog ezért pestist kapni? Én, ha hallottam, hogy mindörökre, tudtam, hogy elkerülhetetlenül a fenyegető pestis és az ámen következik.

– Csak úgy, egész egyszerűen.

– De miért? Mit csináltak?

– Kik mit csináltak?

– A ház mit csinált…

– Te ezt nem érted – világosított fel jóindulatúan az unokanővérem. – De nehogy elkezdj most bőgni!

Sértve éreztem magam. Eszembe sem jutott sírni, ahhoz túl érdekes volt ez az egész. Pár nappal korábban tudtam meg, hogy előfordulhat, hogy az egész világot lerombolják. Az unokabátyám, aki a családi hagyományokhoz híven német iskolába járt, másodikos volt, és egy nehéz új szóval jött haza: Weltuntergang. Egész este a világvégéről beszéltünk, mert ezt jelentette ez a szó. A házunkat most már fenyegette a Weltuntergang. Nem tudtam, mit mondjak erre.

– Ez azt jelenti, hogy elköltöztetnek innen – mondta viszont Dina, a felső ajkába harapva, olyan komolyan, hogy a vér is megfagyott bennem.

– Hová?

– Valahová, egy blokkba.

– De mi négyen mind együtt maradunk?

– Nem, minden család külön lakást kap más-más blokkokban, az is lehet, hogy egy másik utcában vagy másik városrészben.

Erre hozzányomtam az arcom az érdes, gyantaillatú fenyőfa törzséhez, és egy szót se szóltam, hogy ne lássák a könnyemet, ahogy a szájam sarkáról elkapom a nyelvem hegyével, hogy érezzem, milyen sós: nem volt rossz ízű! Vagyis elbúcsúzhatunk a padlástól és a pincétől, a falfúrástól, másvalaki fogja megtalálni a mi titkos járatainkat, elbúcsúzhatunk a nézelődéstől a nagymamiék vagy a nagybácsikáék ablakából, a mi kis erkélyünktől a háztetők között, ahonnan látszott a Tâmpa‍⁴ színes lombja, és ősszel a hegy puha ködkucsmája. És mi lesz a falakon éneklő madarakkal? A többiek hárman azonban nem adták fel. Eltervezték, mit csinálunk, hogy megakadályozzuk a banditákat. (Az indiánkönyveinkben a rossz emberek mind banditák voltak.) De végül is minket hogyan fognak lerombolni? Ezt senki sem tudta, ezt is mielőbb ki kellett még derítenünk.

Mindenkinek nagyon nehéz hete következett: a háznak és a házban lakó embereknek egyaránt. Értelmüket vesztették a lépcső melletti járatok. A szüleink nem mondtak semmit, mi sem mondtunk nekik semmit. Kölcsönösen vigyáztunk egymásra. A ház izzadt.

Egyszer, amikor Dina hazajött az iskolából, összehívott minket a fenyőfánál, és elmondta, hogyan fognak lerombolni: a levegőbe röpítenek. Én ezeket a dolgokat szó szerint vettem, nem értettem a metaforákat, úgyhogy már láttam is magam, ahogy felkapnak, és mint egy labdát felhajítanak a levegőbe a házunkkal és a többiekkel együtt, akik majd ott röpülnek mellettem. Nem cáfoltak meg, nagyon aggódtak. Azért mégis készítettünk egy menekülési tervet. Titkosat, természetesen.

Este vendégségbe mentünk egy családhoz, nekik is volt két velünk egyidős gyerekük, és a háziasszony remek süteményeket sütött, mindig nagyon örültünk, ha meghívtak. A tükör előtt a legjobb rakott szoknyámat próbálgattam, Jugoszláviából hozták nekem, meg a málnaszínű csipkeblúzomat, felhúztam a kerek orrú, csatos cipőmet, de amikor anyu megcsinálta a választékomat és berakta a masnit a hajamba, hirtelen a térdére hajtottam a fejem.

– Mi van veled, kicsi szívem? – kérdezte, gyöngéden felemelve az államat és aggodalmasan a szemembe nézve.

– Semmi! – feleltem, amennyire csak tudtam, őszintén mosolyogva.

Fölösleges volt, mondta később Matei, mert komolynak kellett volna maradnom. Nagyon szigorú volt, ha a csapatunk titkai forogtak kockán, és egyfolytában nevelt engem. De most nem erről volt szó, más volt az én bajom. Elindultam, és már az utca sarkán leguggoltam, és nem bírtam mozdulni. Anyu a homlokomra tette a tenyerét, és azt mondta, „lángolsz”, azzal visszavitt, azonnal ágyba dugott és követelte, hogy nyeljem le a gyógyszereket, aztán elment. Fontosnak éreztem magam, hogy otthon maradtam egyedül és betegen, ez új érzés volt. Akkor éjjel volt az első Weltuntergang-álmom. Nem rémálom volt, nem féltem, olyan volt, mint egy film: az ég, a csillagok és a föld összekeveredtek, és a vöröses-aranyszínű láva fényében minden elolvadt és keringett, kozmikus, fenséges és szomorú volt, mert tudtam, hogy nemsokára semmi sem lesz, mert az egész világot, a földet és az eget lerombolják, és belehull a semmibe. Másnap nem mentem óvodába. Reggel hétkor a kínai pizsamámban tőlünk, „a tetőről” – mi négyen egyetlen, a padlástérből kialakított szobában laktunk, és nyáron néha az erkélyen aludtunk – lementem az első emeletre, nagymamáékhoz. A bátyám bízott meg azzal a feladattal, hogy szerezzek nagyapától egy aláírt és lepecsételt, de üres receptpapírt. Tudtam, hogy minek kell.

– Beteg, apu – mondta anyu nagyapának –, este óta lázas. Mi ma későn jövünk haza.

– Meglátjuk, mi lesz estig – jött a válasz.

– Te hogy érzed magad? – váltott témát anyu ijedten, nagyapa sápadt, vékony, teljesen ránctalan arcára nézve.

Nagyapa gyomorbajtól szenvedett, ami időről időre súlyosbodott. Nagymama odahívott a faragott támlájú ágyukba, és hogy szórakoztasson, ideadta a kis kerek, családi ékszeres dobozt. Próbálgatni kezdtem a gyűrűket, de nagyok voltak nekem, a karkötőket és a gyöngyöket, és kinyitottam a kis gravírozott tetejű zsebórát. A baj ellenére remekül éreztem magam. Nagyapa hozott nekem egy édes-savanykás Cavitot, ami most keserűnek tűnt. A betegségemet kihasználva megkértem, hogy mutassa meg a receptjeit, egyet írjon alá, és pecsételje le nekem. Nem csodálkozott, mosolygott, ami ritkán fordult elő nála, pláne velünk, gyerekekkel, de most elővett egy lila betűs dobozt, adott belőle vagy öt üres, aláírt és lepecsételt receptlapot, de előbb el kellett olvasnom rajtuk a betűket. Ismertem már néhány nagybetűt, nem mindegyiket, például az S betűt sohasem sikerült leírnom, mindig fordítva volt a hasa. Ellenben az Y‑t, amit a románban nem mondhatnánk olyan nagyon gyakorinak, tökéletesen leírtam, hasonlított a bátyám parittyájára és a csirke mellcsontjára, azt kellett szétszakítani, amikor nyerőset játszottunk vele. Aztán nagyapa megmutatta, hogy a pecsételőn a betűk fordítva vannak, és a tükörben lehet elolvasni őket, ami nagyon mulatságos volt.

El voltam ragadtatva a sikeremtől. Lám, mit terveltem ki: elaltatjuk a banditákat, akik le akarják rombolni a házunkat! Csak ki kell derítenünk, hogy mi a neve az altatónak, a többi már megy magától: megírjuk a receptet, utánozzuk nagyapa írását, megvesszük a gyógyszert, belekeverjük a teába, és mielőtt a házunkat a levegőbe röpítenék, megkínáljuk vele a banditákat. Miután elalszanak – a legjobb, ha foglyul ejtjük őket, ahogyan a jók szokták a könyvekben, nem öljük meg, nem skalpoljuk meg őket, mint az apacs és komancs harcosok –, ellopjuk a gépeiket, és mielőtt valamelyikük magához térne, beledobjuk a Spurcatába (az egy zavaros, büdös folyó, nem dicsekszik vele az a város, amelyről a nevét kapta).

Estére tetőtől talpig tele voltam piros kiütéssel, és csodálkoztam, hogy honnan kerültek elő és borították be a legváratlanabb helyeken az egész testemet, még a fülemen, az ujjamon és a szemöldökömön is, le a lábamig. A betegséget kanyarónak hívták. Rólam tényleg elkanyarodott, és a többiek is mind ágynak estek, égett a testünk, úgyhogy nem találkozhattunk, és nem tudtam eldicsekedni a lepecsételt receptpapírokkal sem.

Mielőtt meggyógyultunk, a Majakovszkij utcában nagyon gyorsan megkezdődött a házrombolás. A por és a lárma elért az udvarig, a szobákig, az ablakokig. Gyorsan dolgoztak, de rendszertelenül, állapította meg anyu, de a munkások egyáltalán nem olyanok voltak, amilyeneknek mi a banditákat képzeltük. Hallgatagok voltak, a karjuk erős, mint a Partenie bácsié, és ha pihentek, cigarettáztak. A legérdekesebb az volt, amikor ebédeltek: az otthonról hozott ételt letették a járdára terített újságpapírra, leültek mellé, és anélkül, hogy szétnéznének, csak az evésre figyeltek. Ha jól meggondolom, úgy ettek, ahogy dolgoztak. Nem használtak robbanóanyagot, Dina tévedett, semmi sem repült a levegőbe, csak a munkások kiabálása és a csákányok zaja hallatszott.

Még mindig nagymama ágyában lábadoztam, ő éppen befejezte a levélolvasást, és az orrát törölgette a ruhaujjából előhúzott zsebkendővel, amikor felkelhettem, vagy inkább idegességükben észre sem vették, hogy felkeltem, és láthattam Hahner úr házának lerombolását. A hosszúkás, virágzó kaktuszok eltűntek. Kivájták a ház két szemét, és ijesztő volt vakon. Lent láttam a bajuszos óriást, Partenie bácsit, aki távolról figyelte, ahogy lerombolják a gumijavító műhelyét. Ökölbe szorította a kezét, mint amikor megmutatta nekünk az izmát, kemény volt, mint a vas.

– Sír – mondta valaki, és tényleg sírt.

Azóta nem láttuk. A Hahner család, az anyukámék és az unokatestvéreim anyukájának a gyerekkori barátai és a lányuk, Liese, akivel az ablakból integettek egymásnak, amikor akkorák voltak, mint én, miután kilakoltatták őket, beadták a kérelmüket, hogy Németországba költözzenek. Nekünk adták az összes gótbetűs Karl May-könyvüket és a hosszúkás kaktuszaikat, amelyek nem sokáig éltek azután. „Nem kaptak elég fényt”, mondta nagymama, a mi ablakaink északra néztek. Liese még mindig ír nekünk, néha felhív telefonon. Ami velünk szemben volt, abból semmi sem maradt talpon a magányos fenyőn kívül. De azt így, a két bejáratos udvar nélkül, ahová el lehetett bújni, már nem éreztük a miénknek, és úgy tűnt, már a világon sincs neki helye. Vádlón az égbe fúródott. Várta a véget. A Sfântu Ioan templomnak most lett egy hatalmas vakfala, de nem messze, a körúton, egy másik templomot teljesen lebontottak. A mi házunk, a többi páros számú házzal együtt megúszta, és még sok éven át izzadt, viszont a túloldalon eltűnt a nyolc páratlan számú ház. Egyelőre hatalmas üres telek maradt a helyükön, és nem lehetett tudni, hogy mivel fogják betölteni. A házunk most először a saját szemével láthatta a városi parkot. Kigyógyultunk a kanyaróból. Egy hét múlva mindnyájunknak kezdődött a nyári vakáció.

És láttam, hogy az emberek mennyire szenvednek, amikor meghal a házuk. És kétségtelenül a ház is szenved, amikor valaki meghal. De akkoriban a mi házunk még nagyon boldog volt: mindenki élt benne… … …

Jegyzetek

1 Fjodor Dosztojevszkij: A Karamazov testvérek. Makai Imre fordítása.

2 Remélem, kedvet csináltam azoknak, akik még sohasem telefonáltak így. A maga módján minden régi készülék tudományos-fantasztikus.

3 Szent János ferencesrendi templom és kolostor.

4 Cenk.

Köszönet

Természetesen a Humanitas csapatának, örülök, hogy létezik. Ruxandra Manu unokahúgomnak, aki kész volt válaszolni a szakmai kérdéseimre. Andrei unokaöcsémnek az elektronikai segítségért, amikor a számítógépem a saját feje után ment. Radu Popa úrnak és az Aro Hotel vezetőségének, amiért lehetővé tették, hogy meglátogassam a régi szállodát. Emanuel Ulubeanu kollégámnak a Bucegi hegység térképéért.

Tartalom

Figyelmeztetés

A ház
Valaki azt mondta, hogy pont ez a paradicsom meghatározása.

Szerelem
A Néni azt felelte: „Mi amas vin!”

VJT
Einstein, azt hittem, meghaltál!

Az antikvárius titka
Mikor van a születésnapod?

A nagy szökés
Élve temették el?

A disznó Ninel
Kinek az ötlete volt?

Rossz idő a Horn-völgyben
Gyere, menjünk le a folyóhoz, nézzük meg, hogy nincs‑e ott a híd!

Égen és földön
A biztonsági öveket bekapcsolni!

Harangvirágok
Mit csináltok itt? Mit kerestek ott?

Harangok
Milyen megmentő? – kérdeztem.

Az árnyékjavító
Főleg fiúk – jelentette ki határozottan nagymama.

A T-effektus
Megtaláltam a jelt!

A régi Aro
Itt lakott az apukánk – ismételtem.

Az új Aro
Ki az az Ivan? – kérdezte Dina.

Tél
Azt mondta, kiáltást hallott.

Felnőttek
Miért ficánkolsz itt meztelenül?

Do
Nem akartam elhinni!

A mi házunk
Az őrangyalod kísérjen…

Köszönet

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót! Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.huá és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 333 5

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított MKKE tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Brunner Ákos
Szerkesztette: Peiker Éva
Borítóterv: Nagy Norbert
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL OFL