Malin C. M. Rønning

Mintázatok

POLAR KÖNYVEK

*

epub ISBN 978-615-5866-41-8

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Malin C. M. Rønning: Skabelon /Forlaget Oktober as, Oslo, 2020/

Copyright

© Malin C. M. Rønning, 2023

Hungarian translation © Leber Veronika, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Danish Arts Foundation

A fordítás a Danish Arts Foundation támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

*

Előbb-utóbb minden eltűnik – az öreg fatönkök, a borzok és a mocsári madarak fészkei. Eltűnik a vén tölgyfa az elegyes erdő mélyén. A lucfenyők alatt egy tetem hever a félhomályban. Felismerem az édeskés, átható, szinte elviselhetetlen bűzt. Odalépek a megfeketedett testhez. Nem tudom megállapítani, milyen állat lehet, egy ág takarja a fejét. Felfúvódott a teste és szétrepedt a bőre. Felhasadt húsán nyüzsög az élet, lárvák, legyek és apró rovarok emésztik fel a testet, tisztogatják és előkészítik a terepet mindannak, ami követi őket. Idővel talán más állatok járnak erre, talán majd szélcsavarta fa áll a helyén, és amikor elkorhad, az erdő ismét eggyé válik a földdel. Mindennek csak elvétve vannak szemtanúi. Látom a kimúlt állat patáit. Talán jávorszarvas lehet. Talán gímszarvas. Talán őz. Látom az oszladozó húsát, és elképzelem, ahogy felpuffad, bomlásnak indul és elenyészik a teste. Lebomlanak a belek, a tüdő és a máj. A bunda egy ideig megmarad, amíg a szél el nem fújja. A csontok elporladnak. Rengeteg állat él errefelé és idővel mind elpusztul. Csúsznak, másznak, vágtatnak és repülnek. Mint az a csuka a nádasban. A varjú a kőomladékon. Az a nyeszlett kutya a túlsó parton. Az imádkozó sáskák és az álganéjtúró bogarak. Egy hamis opálkő több mint húsz évig hevert a konyhaszekrény fiókjában, mire egyik pillanatról a másikra eltűnt. Van egy vastag, kék gyerekpulóver, ami melegen tart. Előbb-utóbb az is eltűnik. Elvész a zöld, csillámos körömlakk. Eltűnik a két szem krumpli, a csomag zabpehely és a jéggé fagyott csontos karaj is a mélyhűtőből. Eltűnnek azok, akik elhajtanak mellettem a főúton, mikor az útmenti ároknál üldögélek és várok az iskolabuszra, vagy a szalagkorlátnak dőlök és nézem a sziklaszirtet, ahol olyan kellemes megmártózni a tóban. Eltűnnek azok is, akikkel váltani szoktam pár szót, akár egy tanárról legyen szó az iskolaudvaron, akár a testvéreimről. De mindahhoz, amit a családomról mondanak, én is szeretnék hozzáfűzni pár történetet.

Emlékszem egy vasárnap délelőttre. Nyári szünet volt. Törökülésben üldögéltem a magas fűben. A testvéreimet figyeltem az erdei tisztáson. Legidősebb bátyám a tisztás közepén állt behunyt szemmel. Ő tizennégy éves volt, én meg öt. Húsztól számolt visszafelé. Arany fény pislákolt a fák között, az a napfény, ami besütött a házba az ablaküvegen keresztül. Két bátyám elindult a bozót felé és négykézláb bemászott a bokrok közé. Egy másik bátyám az ellenkező irányba szaladt és szem elől vesztettem. Két nővérem felmászott egy-egy fára. A hunyó elkiáltotta magát:

– Nulla!

Aztán felnézett és azt kiabálta:

– Aki bújt, aki nem, megyek!

Dohányt vett elő, tekert egy cigarettát és rágyújtott. Felpillantott az égre. Egy felhő épp szertefoszlott felettünk. Aztán azt kiáltotta:

– Most aztán elkaplak titeket!

A bátyám átvágott a tisztáson, aztán egy vadcsapást követett a fenyőkig. Miután beért a fák közé, nem láttam, merre tart. Én csak ültem és füleltem. Zörgött az avar, recsegett-ropogott az erdő. Mintha ajtókat nyitogattak volna. Kinyújtóztattam az elzsibbadt lábamat. Feltápászkodtam és odasétáltam a bozóthoz. Félrehúztam az ágakat, de senkit sem találtam ott. Felnéztem a fákra, de csak madarakat láttam. A mogyoróbokor tövében megpillantottam egy rókát. Eleinte követett a tekintetével, majd a füléhez emelte a mancsát és mosakodni kezdett, mintha ott sem lettem volna. Félig lehunyt szemmel tisztálkodott. A többiek után kiáltottam, de csend volt. Miféle játékszabályok ezek, gondoltam, hiszen egyikünk sem keresi a másikat.

Nincs otthon senki, amikor hazaérek. Megállok a folyosón. Odalépek a térképhez, ami a lépcső alatt lóg a falon. Zöld foltok jelölik a sík területeket, kékek a vizet. Vékony vonalak jelzik a kisebb, meredek hegyvonulatokat. Valamennyi területet elneveztek. Én viszont azokon töprengek, amiket nem tüntettek fel a térképen. Például az iskolabusz megállóhelyét, ami tőlünk öt kilométerre fekszik, és a megállót benövi a csillagfürt. A távolabb fekvő pihenőhelyet sem jelölték, ahol padok és egy piros telefonfülke található az út mentén. Nem látszanak a sziklafalba épített hollófészkek, ahogy a tavaszi áradáskor felduzzadó víz sem. Az olvadó hótól úgy megemelkedik a vízszint, hogy a patak kiönt a murvás útra. Olyankor át kell kelnünk a sziklákon és a sűrű erdőn. Arrafelé van az irtás. A dombtetőn egy barakk áll. Világos fából ácsolt épület. Egy gurulós ládát hagytak az árnyékában. A láda alját száradt, fekete massza borítja, mintha szivárogna belőle valami. Elszórtan kivágott fatörzsek meredeznek az égre, holtfacsonkok, ahogy nevezik őket. A legtöbb fatörzsben lóhangyák tanyáznak és körben járatokat vájnak bennük. A királynő egy üregben él a törzs közepén. Ő csak petézik, sosem megy ki a külvilágba. Alagutak szelik át a földet, különféle rovarok és állatok ásták őket. Földalatti üregekben és odvakban adnak életet az utódaiknak. A házunk a murvás út végén áll, falai vörösek, ablakkeretei fehérek. Az emeleten két hálószoba van, ahol földre terített matracokon alszunk. Most hét darab van odafent, később hat, öt és négy darab lesz, és tovább csökken a matracok száma. A pajtában egymás hegyén-hátán halmozódnak a másoktól kapott bútorok. Az udvaron áll egy autóbusz, amit apám még születésem előtt alakított át. Kiszedte belőle az üléseket, széltében priccset ácsolt a busz egyik végébe, hosszában pedig polcokat szerelt fel az oldalára, és egészen a plafonig rakta őket könyvekkel. Ő nem szokott olvasni, csak magánál akarja tudni a könyveket, mint mondja, mert mind egy-egy lehetőséget rejt. Szereti az illatukat, különösen ősszel, amikor beszűrődik a nyirkos levegő és megnedvesíti a papírlapokat. Vannak köztük mesék és mondák. Az egyik könyv borítóján három állat szerepel: egy róka, egy kígyó és egy patkány. Békésen fekszenek egymás mellett. Még beszélni sem tudtam, amikor anyukám ölében ülve hallgattam őt:

– A puha rókabunda melegen tart, a kígyó harap, hiszen ezt tanulta. A patkány pedig mindenhol otthonosan mozog, ahol csak felbukkan.

De lexikonok is vannak a polcon. Az egyik könyvet titkos nyelvekről és jelekről írták, néhány a növény- és állatvilágról szól. A tőzegmohalápon kereklevelű harmatfű nő, ami legyeket és más rovarokat zár levelei közé, majd egy nap és egy éjszaka leforgása alatt megemészti őket. Rozsomák és hiúz is él az erdőben. Apa konyhapultot is szerelt a buszba, villanyrezsót tart rajta. Egy kicsi, fatüzelésű kályhát is beépített. Az ablakokba fehér csipkefüggönyt akasztott. Hazaérve a pultra teszi a láncfűrészét. Apa a buszban szokott lakni, amikor szabadságon van. Sosem alszik a házban. Anya a nappaliban szokott aludni. Hét gyereket szült. Egytől-egyig a legkülönfélébb neveket adta nekünk. Ask az elsőszülött (1976), őt követi Ira (1977), Eek (1979), Una (1980) és Rav (1981). Én 1985-ben jöttem világra, Bas pedig utánam (1988). Hamarosan születik még egy testvérünk (1990). Ő zárja majd a sort.

Az orgonabokor árnyékában heverészek nyáron, nem sokkal azelőtt, hogy megszületne a legkisebb testvérem. A virágoktól roskadozó orgonaágak nekidőlnek a házfalnak. A kempingasztalon kávéval teli termosz áll. Anya szétterpesztett lábbal terül el a nyugágyon, súlyos hasa előtte tornyosul. Izzadt bőrét sötét vérerek hálózzák be. Köldökéből szétágaznak kétoldalra és lefelé. Biztos vagyok benne, hogy egy fekete állatfióka növekszik a hasában. Apa átsétál a réten. Két szatyrot visz a kezében, enni hív minket. Maradékot hozott a hallotti torról. Tegnap mesélte, hogy az egyik munkatársára rádőlt a fa. Pont a férfi felé dőlt, amikor kivágták. Gyors és fájdalommentes volt a halála. Egy öreg hársfa végzett vele.

Olyan sokan vagyunk, hogy a földön ülve eszünk egy kupacban, csak anya és apa ül oda az asztalhoz. Apa zsúrszendvicset és grillcsirkét hozott. Apa teleszedi anya tányérját, aztán leteszi elé. Süti a nap a tarkómat. Zsírtól fénylik a tenyerem. Időnként megtörölgetem az ujjaimat a fűben, amitől fényessé és csúszóssá válnak a zöld fűszálak. A fekete föld előbb ujjaimra tapad, aztán a csirkehúsra ragad, mielőtt bekapom és elnyeli a gyomrom. Azokon a rovarokon és férgeken tűnődöm, amik beleköltöznek a tetemekbe és lepetéznek bennük. Elképzelem, hogy az én testemben is peték növekednek, és addig duzzadnak bennem, amíg egyszer csak átváltoznak. A születendő állatfiókán töprengek. Hallom, ahogy a testvéreim csámcsognak. A közelben dongó döngicsél egy virágban, egyre hangosabban. Anya odaszól apának:

– Kislány.

Apa rágyújt. Anya azzal folytatja:

– Az orvos szerint nem vállalhatok több gyereket.

Apa odanyújt nekem egy csomag dohányt. Azt feleli:

– Akkor ne vállalj többet.

Anya iszik egy korty vizet, majd behunyja a szemét a napszemüvege alatt. A lencséken tükröződik a kék ég és néhány fehér felhő. Hátrahajtja a fejét, behunyt szemmel a nap felé fordul. Odapillantok a testvéreimre. Falánkan esznek, forgatják, olvassák a hetilapot, amiben a királyi családról írnak. Szájukból kipotyog a morzsa és lecsöpög a zsír a közeli fényképekre, amiket a királynő szeméről és gyémántfülbevalójáról készítettek. Eek feláll és szed még magának. Alig marad valami, ő eszi meg az utolsó falatot. Ira követi a tekintetével. Eek két szendvicset és egy fél csirkét halmoz a tányérjára, majd fél kézzel egyensúlyoz vele. Hosszú ujjaira és erős, éles fogaira szegezem a tekintetemet, amikor beleharap a húsba. Elképzelem, amint éjszaka négykézláb kúszik az aljnövényzetben. Barnásfekete bundával, mintha kóbor rozsomák lenne. Legszívesebben, gondolom, minél messzebb menne innen. Hatalmas erdőket keresne, ahol nem érezne emberszagot. Ira összeszorítja a fogait, résnyire húzza a szemét és Eeket fürkészi. Felemeli a villáját, aztán nagy erővel nekidobja Eek hátának. Eek megérzi a szúrást, és azzal a lendülettel visszadobja felé. Erre Ira felsikolt, mert a villa a nyakát találja el, de nem a szúrós felével. Csak egy vörös karcolást hagy a bőrén. Eek aztán hátat fordít nekünk, visszaül a földre és tovább falatozik. Apa megvonja a vállát.

– Elosszuk hétfelé ezt a szendvicset? – kérdezi. – Egyetek csak. Amint nyolcan lesztek, még kevesebb jut majd nektek.

Anya felkel a nyugágyról és leteszi az asztal közepére a tányérját. Egy falatot sem evett. Felkiált:

– Tessék, egyétek meg ezt!

Aztán elindul a ház felé. Mezítláb megy a fűben. Feldagadt a bokája. Szappanillatot és állatszagot áraszt. A következő pillanatban becsapódik a bejárati ajtó. Apa újabb cigit teker és rágyújt. Mereven bámul, vannak napok, amikor csak mered maga elé. Hirtelen egy kisrepülőgép húz el felettünk, alacsonyan száll az égen. Fehér alapon vörös csíkos az oldala, alján három kerék segíti a biztonságos leszállást. Felpillantok az égre. Nézem a forgó propellereket, két fehér körbe olvadnak. Ask azt mondta valamikor, hogy ez csak optikai csalódás. Azt mesélte nekem:

– Az érzékek félrevezetnek. A látás, hallás és a szaglás átverheti az embert. A tested nem akar kiszúrni veled. Csak segíteni akar, hogy könnyebben birkózz meg a mindennapokkal.

Nem kérdeztem meg, hogy érti mindezt. Nem lehet egyszerre megtanulni mindent. Befogom a fülemet. A repülő elsüvít a hegyhát felett a túlsó part felé. Kik repülhetnek benne, tűnődöm, mit tudhatnak az erdőről? Talán egy eltévedt embert keresnek, aki nem tér haza többé. Vajon észrevettek minket, vagy beleolvadtunk a tájba? Talán eltűntünk a verőfényes napsütésben. Leülök a megüresedett nyugágyra. Az előbb még anya feküdt rajta. Meleg, sós izzadságfolt rajzolja ki az alakját. Hallom, hogy Rav magyarázni kezd nekem valamit. Azt meséli:

– Tegnap láttam egy borzot az erdőben. A sziklabarlang felől kémlelt engem. Szerintem odabent élhet. Véres volt a szája széle.

Szeptemberben felsír a kisbaba. Anya napokig kórházban volt előtte, mert a baba nem akart kibújni belőle. Csak vártak és vártak, de végül felvágták a hasát. Meglepődtem, amikor hazahozták a babát, és kiderült, hogy nem is szőrös. Vörösesrózsaszín és olyan puha a bőre, mintha málnapuding lenne. Anya a mellkasára szokta fektetni a kisbabát, amikor lefekszik a kanapéra és a plafonra réved. Van, amikor szobáról szobára hordozza a kicsit, a nappaliból az étkezőbe, étkezőből a konyhába, onnan a folyosóra, aztán az étkezőn keresztül visszaviszi a nappaliba. Oda és vissza. Egyik este a konyhában üldögélek és lógatom a lábamat. Amint anya elhalad mellettem, orrát a baba fejéhez nyomja, és lehunyt szemmel beleszagol a bőrébe. Aztán megtorpan, és visszasétál hozzám. Felkarján tartja a kisbabát, tenyerébe fekteti a fejét. Rám mosolyog, lehajol és odanyújtja nekem a kicsit:

– Szagold meg!

Anya kezére fektetem a kezemet. Száraz és meleg a bőre. A baba bűzlik. Felpillantok anyára, és megrázom a fejemet, majd eltolom magamtól a kicsit. Anyának zavarossá válik a tekintete. Csak átsiklik a körülöttünk lévő tárgyakon. A konyhába iszkoló ezüstös pikkelykén, a dohányzóasztalon heverő dohányon, az ablakpárkányon álló citrommuskátlin és az őszbe boruló fákon. Mindeközben felsír a baba.

Van egy kicsi, üvegszemű rókám. Egy sámlin tartom a hálószobában, ahol éjszakánként minket kémlel. Egyszer csak rábukkanok a nappaliban. Amint anya belép a szobába, kikapom a kiságyból.

– Ez az enyém! – csattanok fel.

Anya megrázza a fejét.

– Hogy lenne a tiéd, nincs neked semmid.

Anya visszateszi a rókát a kiságyba. A baba megragadja a róka farkát, szájába veszi, húzogatja, aztán elengedi. A kisállat a nyakán hever, orra hozzásimul a puha bőréhez. A kisbaba mégis ökölbe szorítja a kezét és elvörösödött arccal sírva fakad.

Olykor melegség árasztja el a testemet. Olyankor behunyom a szememet, és egy mezőre képzelem magamat, ahol emberek vesznek körül és mind pihennek. Lassan mély lélegzetet veszünk. Dobog a szívünk. Máskor fázom és belsőm kong az ürességtől. Mintha egy végeláthatatlan kőomlással állnék szemben. Egyes egyedül. Hidegben viszont találékonyabb vagyok.

Csigákat és férgeket gyűjtök egy műanyag dobozba. Apa segít kilyukasztani a dobozt, hogy az állatok levegőhöz jussanak benne. A buszban állunk a konyhapultnál. A záport nézem az ablaküvegen keresztül, aztán jobbra pillantok, a házra. Apa öt lyukat szúr a doboz fedelére egy csavarhúzóval. Meg sem kérdezi, mihez kezdek vele. Miután végez, kezembe nyomja a szerszámot.

– Visszatennéd a ládába? – kérdezi.

A faláda mögöttem van az egyik polcon, szinte a fejemet súrolja. Nem nehéz, mégis kiejtem a kezemből, amikor leemelem a polcról. A láda jobbra billen és leesik a földre. Hangos csörömpöléssel borul ki a padlóra.

– Semmi baj – mondja apa.

Letérdelek és összeszedem, ami kihullott belőle. Először a csavarhúzót teszem a ládába, aztán szegeket, három zöld dobókockát és egy fehér követ rakok bele, négy döglött legyet, egy képet a tengerről és egy kígyó száraz, levedlett bőrét is. Visszateszem a helyére a tokba zárt kést, a horgászdamilt, egy-két svéd érmét és végül egy szál félbetört cigit.

– Azt álmodtam – szólalok meg –, hogy anyát kerestem az erdőben. Sokáig keresgéltem, mire rátaláltam egy tisztáson. Sosem láttam még olyan állatot, amilyen álmomban ő volt. Szőr borította a testét. Mondani akartam neki valamit, de egy hang sem jött ki a torkomon. Ekkor a karomra pillantottam, és láttam, hogy fakéreg borítja a bőrömet. Fává változtam. Elfogott a rettegés, próbáltam elrohanni, de földbe gyökerezett a lábam.

Mire megfordulok, apa már nincs ott, magamra hagyott.

A kert alatti réten porhanyós a föld. Belemélyesztem a kék műanyag ásómat és ásni kezdek. Vastag földkupacot lapátolok a műanyag dobozba. Giliszták araszolnak előttem, tenyerembe veszem és leheletemmel melegítem a testüket, mielőtt a dobozba fektetem őket. Félhomály van, pedig csak dél múlt. Súlyos, szürke esőfelhők borítják az eget. Összeérnek a fekete és fehér gondolataim. Csak a doboz felét töltöm meg földdel. Szemerkélni kezd az eső, parányi cseppek hullanak bőrömre és a hajamra, az erdő felől pedig egyre közelebb kúszik felém a köd.

A kisbaba szakadatlanul sír egész este. A konyhapulton üldögélek és felhúzott térdemen pihentetem az államat. Kopog az eső az ablaküvegen. Mindenki lefeküdt már. Anya a nappaliban fekszik a kanapén, duruzsol és dúdol valamit a baba fülébe. Szélcsend van odakint, nem hoz enyhülést egy fuvallat sem. Idebent fülledt, könnyektől és anyatejtől áporodott a levegő. Az ablaknak érintem a tenyeremet, érzem, milyen hűvös az üveg. Várakozom. Besötétedik. Elcsendesül a ház. Anya némán alszik. Előveszem a dobozomat, amit a konyhaszekrénybe rejtettem. Gumicsizmát húzok, felveszem az esőkabátomat és a kapucnit mélyen a homlokomba húzom.

Zseblámpám fénye vezet az erdőben. A halogénlámpa kék fénykört vet a barna erdőtalajra. Kopár fákat pillantok meg a fénysugárban. A patak bal partján haladok. Amikor rávilágítok a vízre, látom, ahogy az esőcseppek nekicsapódnak a víztükörnek, a patak vize pedig zubog, mintha fortyogna. Mintha abban a könyvbeli boszorkányüstben rotyogna a víz, látom magam előtt a fekete és zöld füstöt. Ráeszmélek, mi minden történhet a sötétben. Összeszorítom a fogaimat, nehogy megforduljak és hazarohanjak. Olyan erősen szorítom, ahogy csak tudom. Feltárul előttem a táj, emelkedik a terep. A fák már elhullatták a leveleiket, de a sűrű bozót még az utat is benőtte, meg is botlom benne. Elejtem a dobozt, de nem esik le róla a fedele. A földön tapogatózva keresem. Gomba- és penészszag terjeng a levegőben.

A barlang a sziklahegy lábánál nyílik a tölgyerdőben. Valamikor hatalmas sziklatömbök zuhantak le a hegytetőről és kész labirintust formáltak a földön különféle üregekkel és járatokkal. Moha és zuzmó fedi a sziklákat. A barlangba csak egyféleképpen lehet bejutni. Egyszer egy nyáron a legbelsőbb részébe is eljutottam és beláttam a sötét mélyébe. Fenyőágakat terítettem a földre, aztán lefeküdtem aludni. Odakint magasan járt a nap. Lámpámat a sziklafalra irányítom. Ezernyi vízcsepp csillan meg a fényben. Elállt az eső. A felhők suhannak az égen, olykor előbukkan köztük a Hold. A barlangtól balra kezdem pásztázni a földet. Hiszen ha valamit tudok a borzokról, akkor az az, hogy nem a sziklaüregben húzzák meg magukat. Leásnak a földbe és éjszaka bújnak elő, hogy táplálékot szerezzenek. Azt mondják, mindenfélét megesznek. Férgeket, rovarokat, akár mókust is. Néha még ennél is nagyobb állatokat esznek.

Az egyik fa gyökerénél észreveszek egy odút. Talán ott van. Leguggolok, odahajolok a nyíláshoz és azt suttogom:

– Hahó, gyere elő!

De a borz nem hall. Kinyitom a dobozt, kiveszek belőle egy csigát, aztán leteszem a nyíláshoz és elmegyek. Eszembe jutnak az éjjeli állatok, amik szemmel tartanak. Szimatolnak, villog a szemük és különféle hangokat adnak ki. Tudom, hogy számukra csak keskeny szagvonal vagy kék csík vagyok, mint amilyet a csigák és giliszták hagynak maguk után. A házban viszont senki sem kérdez felőlem, senki sem keres a tekintetével. Odabent elbújhatok a szék alá, behúzódhatok a sarokba, akár bele is feküdhetek a kádba. Most már tudom, hogy nem kell megfordulnom és a testvéreimre mosolyognom, ha elhaladok mellettük, és nagyobbnak érzem magam attól, ha ők várnak választ tőlem, mintha én várnék választ tőlük. Én döntöm el, mikor viszonzom, ha rám pillantanak és ha hozzám szólnak.

Amikor hazaérek, résnyire nyitva hagyom a bejárati ajtót. Kiveszek egy-egy gilisztát a dobozból, és az egyiket a folyosón, a másikat a konyhában teszem le a padlóra. Benézek a nappaliba, anyát lesem. A kanapén alszik, befordult a háttámla felé. Lábához húzta a kiságyat. Leteszek egy gilisztát a padlóra, közvetlenül a kiságy mellé. A giliszta tekeregni kezd a padlón, mire inkább oda sem nézek. Teljesen kiürült a dobozom. A kicsi nem nyitja ki a szemét.

Később álmatlanul fekszem a matracon a hálóban. Una forgolódik álmában, bele-belerúg a falba. Összeszorítom a szememet és addig szorítom, amíg fehér szikrákat nem látok. Aztán kinyitom és felkelek. Kinézek az ablakon. Nálunk nincsenek függönyök, nem tudok elrejtőzni mögöttük. A fák árnyékai megnyúlnak és felsóhajtanak. Köd borítja a mezőt. Kinyitom az ablakot. Elképzelem, hogy amint kinyitom a számat, elnyelem magamban a ködöt. Egészen kitölti a testemet. Eszembe jut a lucfenyő, ami kirügyezett idén tavasszal. Apa azt mondta, ezek szerint nem lesz olyan zord telünk. Talán minden állatnak lesz elég élelme. Talán egyikük sem pusztul el. Visszafekszem a matracra. Bas felé nyújtózkodom. Háton alszik. Olyan vékony a csuklója, hogy könnyedén körülfogom. Érzem, ahogy lüktet a vére. Hallom, ahogy a pajta mögött egy állat bundája súrolja a füvet. Hallom, ahogy liheg. Visszahúzom a karomat, és fejemre húzom a párnámat. Ujjbegyeimen még mindig érzem az öcsém pulzusát. Inkább felkelek és leszaladok a lépcsőn.

Anya még alszik. A giliszta érintetlenül hever a padlón. Ennek ellenére benézek a kanapé alá, hiszen az az állat akkor is a házban lehet, ha nem falta fel a kisbabát. De semmi sem rejtőzik a kanapé alatt. Felkapom a kicsit, aki könnyebbnek bizonyul, mint hittem. Úgy tartom, ahogy tanultam, tenyerembe támasztom a tarkóját. Fel sem ébred. Kimegyek vele a folyosóra, és bezárom a bejárati ajtót. Aztán bemászom vele az előszobaszekrénybe. Leszedem a kabátokat és megágyazok velük odabent. Keskeny fénycsík szűrődik be a folyosóról, ami keresztezi a baba arcát. Ott üldögélünk a szekrényben. A kisbaba hirtelen megébred, de nem sír fel. Azt mondom neki:

– Minden rendben.

Mire ő csak néz. Aztán azzal nyugtatom:

– Nincs mitől félned.

Olyan sokáig tartom a kicsit, hogy fájlalni kezdem a karomat. Föléhajolok, úgy próbálom védeni.

– Megtanítok neked egyet s mást, ha szeretnéd.

A baba nagyokat pislog.

– Megtanítom, hogy nevezik a dolgokat.

Már tudom is, milyen könyveket kellene fellapoznom ehhez. Szemügyre veszem a betűket és a kicsi ábrákat. Minden létező színt felidézek. Aztán azt mondom neki:

– A nevedet is elárulom. Ellnek hívnak.

Hallom, hogy a borz egész álló éjszaka odakint motoszkál. Minket vár, hiszen zsákmányt ígértem neki.

Ira a hálószobában fekszik a matracon. Idén kezdem az iskolát. Augusztus van. Ira még mindig alszik. Kinyitom az ablakot. Egy vödör áll a matraca mellett, láz- és hányásszag árad ki belőle. Ira nyöszörögni kezd:

– Ne, fázom.

Mégis nyitva hagyom az ablakot. Bas a falhoz húzódik, ami kellemesen hűsít a melegben. Neki nem szabadna itt aludnia. Anya úgy döntött, hogy külön szobában aludjanak a fiúk és külön a lányok. Bas mégis nálunk szokott lefeküdni. Minket nem zavar, nem szólunk anyának, mert a bátyáim telefüstölik a szobájukat és késő estig bömböltetik a zenét. Bas hároméves. Egyforma robotmintás pizsamát hordunk. Az övé zöld, az enyém sárga. Én hatéves múltam, úgyhogy nagyobb méretet hordok.

Leguggolok Ira mellé. Odaszólok neki:

– Hahó!

Nem válaszol. Talán nem hallotta, amit mondtam. Felső ajkán és homlokán gyöngyözik az izzadtság. Megszorítom a mutatóujját. Szólongatni kezdem:

– Hahó, Ira!

Szájon át veszi a levegőt. Forró és sápadt a bőre. Meg-megremeg a szemhéja. Kék hajszálerek hálózzák be a szeménél a bőrét, mintha egy folyót jelölnének a térképen, ami újabb és újabb elágazásokban áramlik tovább. Egyik ujjammal végigsimítok a szemhéján. Meg sem rezzen. Mély álomba merült, ami lehúzta magával a sötétségbe. Tudom már, mit csinálok. Fogom magam és lemegyek a földszintre. Anya odalent van a fürdőben, a folyosóról belátok a nyitott fürdőszobaajtón. A fürdőkádban fekszik és Ellt szoptatja, mintha sosem akarná abbahagyni. Mellkasán pihenteti a babát. A kád egyik sarkában észreveszek egy kiürült tányért. Látom magam előtt, ahogy anya a vízben ázik, spagettikonzervet eszik, Ell pedig lebeg a habfelhőben.

A házunk mögött gyógynövények nőnek a mezőn. Fecskék szállnak az alkonyatban. Szedek egy csokorra valót cickafarkból, réti legyezőfűből és néhány barkaágból. Lerázom róluk a hangyákat és a katicabogarakat. Dohányfüst árad felém a közelből. Eltakarom a napot és körülnézek. Észreveszem Askot, aki a vadvirágok között térdel és a földre hajol a tó felé eső lejtőn. Látom a tarkóját és a hátát, kiálló csigolyái átütnek a pólón. Ismét vállig ér a haja, egyre hosszabb és hosszabb. Néhol nap szívta tincsek vegyülnek rigóbarna hajába. Odamegyek hozzá, megsimítom, majd leülök mellé. Egy csónakot követünk a tekintetünkkel. Valaki halászik a tavon. Sügér és csuka él benne. Még pisztrángot is lehet fogni. A csónak ringatózik a vízen. Hallgat az erdő.

– Szedtél egy kis füvet? – kérdezi Ask.

Beleszagolok a csokorba.

– Ira beteg. Nem bírom felkelteni.

Ask két ujja között billegteti a cigarettát. Besárgult az ujjbegye. Megfeketedett a körme széle. Ask tizenötéves. Mindenféléhez ért. Volt, hogy lúgot főzött hamuból és vízből, ami fellazítja a madártollakat. Zsírt kevert a hamuhoz és órákon át keverte a tűz felett. A tollak végül eggyé olvadtak a szappannal és Ask egy mozdulattal megkopasztotta az egész madarat. Olyan mennyei, omlós húst tud sütni, hogy szinte leolvad a csontról, és találomra szedett növényekkel kínálja. Ask kötelet is tud fonni hangagyökérből és csalánból, és olyan csomót is tud kötni, ami magától kioldódik, ha a megfelelő irányba húzza az ember. Azt mondta, kulcs nélkül képes kinyitni az ajtót. Mikor megkérdeztem, hogy az iskolában tanulta-e, csak rázta a fejét. Nem anyától tanulta és nem is apától. Júniusban tutajt épített uszadékfából, és addig evezett vele, amíg a fa el nem süllyedt, és ki kellett úsznia a vízből. Ask azt is mondta, hogy apró öltésekkel képes sebeket összevarrni. Beleszív a cigibe és füstkarikákat fúj maga elé. A füst pedig lassan szertefoszlik a levegőben.

Ask letérdel Ira matraca mellé és egy pohár vizet emel a szájához. Tartja a fejét, amíg belekortyol, széttárt ujjai biztosan támasztják a tarkóját. Ira a karjában pihen. Homlokára teszi a tenyerét, hogy megmérje a lázát. Ajkába harap, de egy szót sem szól. Rav és Una az ablak alatt ül a matracon ölbe tett kézzel. Hajnalodik odakint. Bas hason fekve alszik. Ask szerint csillapítanunk kell Ira lázát. Hüvelyujjával dobol a többi ujján.

– Hogyan? – kérdezi Rav.

Ask lehajol Irához és felemeli.

– Levisszük a tópartra.

Ask paplanba bugyolálja Irát, úgy viszi a karjában. Ira tizennégyéves, de a korához képest elég sovány. Leosonunk a lépcsőn. Tartok tőle, hogy anya meghallja a padló reccsenését, ahogy lépdelünk rajta. Hallgat a ház. Odakint hűvös az idő. Hátrapillantok, hogy megbizonyosodjam, anya nem ébredt fel a lépteinkre, mire meglátom Bast, aki utánunk siet. Kézen fogva megyek vele tovább.

Éjszaka magára marad az erdő, a fekete víztükör lomhán terül szét előttünk. A bozótban megreccsennek az ágak. Van valami odabent, valami nagytestű állat. Megtorpanok. Körülnézek, mire észreveszem Eeket, amint előmászik a bokrok közül. Hátizsákot visz a hátán, plédet kötözött a tetejére. Tábortűz-szagot áraszt. Megkérdezem:

– Hol voltál?

Válaszul vállat von. Beavatom a tervünkbe. Eek egy szót sem szól, csak követ minket a part felé tartó ösvényen. Ask halad legelöl, karjában viszi a nagy, fehér paplanba csavart Irát. Miután leérünk tópartra, lefekteti a földre. Félkörben állunk körülötte.

– Hogy csináljuk? – kérdezi Una.

– Szerintem fel kéne emelni, aztán beleengedni a vízbe – feleli Ask.