Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV Idő, hely és emberek

I. FEJEZET A fivérek

II. FEJEZET Történelmi áttekintés, amelyet nem szabad átlapozni, hacsak le nem mondunk arról, hogy meg is értsük azt, amit olvasunk

III. FEJEZET Népgyülekezet

IV. FEJEZET Kaland

V. FEJEZET Összeesküvés

VI. FEJEZET Iréne ébredése

VII. FEJEZET A rajongó és a józan

VIII. FEJEZET »És meglátá a nép a festményt, ámult mindenki« (Idézet Rienzi hasonkori életrajzírójából)

IX. FEJEZET A szellem diadala

X. FEJEZET Nina di Roselli

XI. FEJEZET Walter de Monreal különös kalandja

MÁSODIK KÖNYV A forradalom

I. FEJEZET A provence-i lovag indítványa

II. FEJEZET Találkozás és kétely

III. FEJEZET A lateráni nagy jelenet

IV. FEJEZET Nagyravágyó polgár és nagyravágyó harcos

V. FEJEZET A bárók felvonulása - A vég kezdete

VI. FEJEZET Rienzi, a város feje

VII. FEJEZET Már késő!

VIII. FEJEZET Támadás - Visszavonulás - Választás

HARMADIK KÖNYV A törvénytelen szabadság

I. FEJEZET Walter de Monreal visszatér lovagvárába

II. FEJEZET Szerelmi és harci élet - A békekövet - A lovagitorna

III. FEJEZET A római és a provence-i lovag beszélgetése - Adeline története - Lant és ének

NEGYEDIK KÖNYV Diadal, fény és pompa

I. FEJEZET Angelo - Nina álma beteljesedik

II. FEJEZET Tanácsadó, kinek érdekei azonosak érdekeinkkel és akinek szíve is a mienk

III. FEJEZET Az ellenséges táborban

IV. FEJEZET Az éjszaka árnyában

V. FEJEZET A híres »idézet« (Citacio.)

VI. FEJEZET Az ünnepély

ÖTÖDIK KÖNYV A válság

I. FEJEZET A tribun ítélőszéke

II. FEJEZET A szökés

III. FEJEZET Az ütközet

IV. FEJEZET Ingadozik az alapzat

V. FEJEZET Roskadozik az épület

VI. FEJEZET Összeomlik a templom

VII. FEJEZET Ki a hibás? - Az elhagyott-e, avagy, akik elhagyták őt?

VI. KÖNYV A pestis

I. FEJEZET Távol a világ zajától...

II. FEJEZET A kutatás

III. FEJEZET Virág a sírhantokon

IV. FEJEZET Megkapjuk, amit kerestünk, ámde erről mit sem tudunk...

V. FEJEZET Szörnyű tévedés

VII. KÖNYV A fogság

I. FEJEZET Avignon - A két apród - Az idegen szép asszony

II. FEJEZET Harcias egyházi férfiú - Cselszövések és ellen cselszövések

III. FEJEZET Szent férfiak bölcs tanácskozása - Igazságos elhatározások, önző indokok

IV. FEJEZET A hölgy és apródja - A torony lakója

V. FEJEZET A lelki atya és a harcos - Régi ismerős

VI. FEJEZET A kihallgatás - Az ítélet - A katona és az apród

VII. FEJEZET Albornoz és Nina

VIII. KÖNYV A nagy század

I. FEJEZET A tábor

II. FEJEZET Adrian másodszor Monreal vendége

III. FEJEZET Boldogtalan hű szerelem - Hatalmi vágy túléli a szerelmet

IX. KÖNYV A visszatérés

I. FEJEZET A diadalmas bevonulás

II. FEJEZET Az álarcosbál

III. FEJEZET Adrian palestrinai kalandja

IV. FEJEZET A szenátor helyzete

V. FEJEZET Megcsalják a csalót

VI. FEJEZET Közeleg az események vége

X. KÖNYV A bazalt oroszlán

I. FEJEZET Ellenséges planéták állása a halál házában - Monreal Rómában - Angelo Villani

II. FEJEZET Monreal lakomája

III. FEJEZET. Az ítélet - Ursula titka

IV. FEJEZET A nagy esemény előestéjén

V. FEJEZET Vége a hajszának!...

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Edward Bulwer-Lytton

RIENZI
AZ UTOLSÓ RÓMAI TRIBUN

fordította:
Horváth J.

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-485-6 EPUB
ISBN 978-963-559-486-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1835

a mű eredeti címe:
Rienzi, the last of the Roman tribunes

az elektronikus változat az 1928. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító XIX. századi fametszet
(A római Colosseum romjai)
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV
Idő, hely és emberek

I. FEJEZET
A fivérek

E könyv címe, szinte önmagától magyarázza meg az olvasónak, hogy történetünk a XIV. évszázad első felében kezdődik.

Két ifjú ballagott, szép nyári estén, a Tiberis mentén, a folyó ama szakaszán, mely az aventini hegy lábát öntözi.

Elhagyatva, kissé távol esve a forgalomtól, kanyargott az az ösvény, melyet útjuknak választottak. Kissé távolabb, a folyó mentén, szórványosan fekvő, jelentéktelen házikók kandikáltak elő és mellettük komoran emelkedtek azok a magas háztetők és hatalmas tornyok, melyekről a római nemesség lakóhelyei voltak felismerhetők.

A folyó egyik partján, halászkunyhók mögött, a Janiculum-hegy orma törekedett ég felé, melynek sűrű bokrokkal teleszántott oldalán sok megerősített palota szürke fala, számos templom tornya és oszlopsora kandikált elő, míg a túlsó parton a meredek Aventin szökött szembe, melynek csúcsa felől, a fák lombjaitól elrejtett kolostorok harangjai, dallamos hangjaikat küldték a csendes tájba és halkan csobogó habok közé.

A két ifjú közül az idősebb, aki elmúlt már húsz esztendős, magas, parancsoló alakú volt és egész lényéből valami nemesség és fölényesség áradt, dacára ruházata végtelen egyszerűségének, öltözéke hosszú, bő sötétszürke gyapjú kámzsa és tunika volt: ezt hordták akkoriban a kolostorok növendékei, akik a kolostorokban a lehető legnagyobb igyekezet mellett, a lehető legtökéletlenebb tudást szedték magukba. Vonásai szépek voltak és talán kifejezésükben inkább vidámságot tükröztek volna vissza, nem pedig elgondolkozást, ha nem változtatta volna meg a kifejezést az ifjú szemeiből áradó ábrándos álmodozás, amely legtöbb esetben a csendes szemlélődéshez való hajlamot árulja el és azt, hogy a lelkülethez a múlt és jövő közelebb áll, mint a jelen élvezése.

A fiatalabb kísérő, megjelenésében és modorában semmi sem volt jelentős, hacsak az a nyájasság és szelídség nem, amelynek már szinte nőies gyengédségű kifejezésével hallgatta társát. Ruházata az alsóbb néposztályhoz való tartozását árulta el, bár ruhájának anyaga valamivel újabb, szinte kecsesebb volt a rendesnél, szerető anya gondossága látszott meg úgy a ruhán, mint a fiú dús és hosszú hajfürtjein, melyek sapkája alól vállára omlottak.

És amint a két ifjú, egymást átölelve haladt a susogó nád között a folyó partján, annyi kellemesség áradt a két testvérből - mert azok voltak - hogy messzire felülemelkedtek, szemmel látható alacsony származásukon.

- Szeretett fivérei? Így beszélt az idősebbik, - nem írhatom le neked, mennyire boldogítanak engem ezek az esti órák. Ha veled vagyok és fellegváraimat építgetem, nem érzem azt, hogy álmodozó és semmittevő vagyok. Szüleim is végighallgatnak, mintha csak szép históriákat beszélnék nekik mesekönyvekből és jó anyánk - az Ég áldja meg őt - szárítgatja szemeit és így szól: »Nézzétek, milyen tudós az én fiam!« Igen ám, de a szerzetesek, ha egyszer-másszor merészkedem Liviusomból feltekinteni és elszólni magam: »Ilyen legyen újra Rómák bámulva és fenyegetően néznek reám, mintha bizony eretnekségre vetemedtem volna. Ellenben te, drága testvérem, ha nem is vehetsz részt tanulmányaimban, a benyomásokat, melyeket e réven szereztem, átérzed velem együtt, a legvadabb elképzeléseimet is helyesled, úgyhogy én szinte elfelejtem melletted születésünket, társadalmi rangunkat és oly merész gondolatokat kergetek, mintha csak a német császár vére keringenék ereimben.

- Úgy látszik, kedves Cola, - felelte a fiatalabbik fiú, - hogy a természet nálunk rossz csínyt követett el. Beléd plántálta azt a királyi szellemet, mely - ha sötét utakon is, - apánk öröksége, míg én belém ojtotta anyánk jelentéktelen törzsének tűrő és nyugodt kedélyét.

- Nem! - válaszolta Cola hevesen. - Hiszen akkor reád szállt volna a fényesebbik rész, - mert így én a barbár származást, míg te a rómait nyerted volna osztályrészül. És voltak idők, amikor nemesebb volt a római polgár, mint Észak bármelyik királya. De várj csak... még nagy időket érhetünk!

- Megérem még, hogy te nagy ember leszel és ez engem kielégít teljesen, - mosolygott barátságosan a fiatalabbik. - Mindenki nagy tudósnak ítél már most is és anyánk mindig szerencsét jósol, ha meghallja, hogy milyen jóságosán fogad téged a Colonna-család.

- A Colonna-család! - felelte keserű mosollyal Cola, - Colonnáék, a pedánsak! Ez az együgyű népség azzal dicsekszik, hogy ismeri Róma történelmét, a pártfogók szerepében tetszelegnek és hamis latin idézeteket eregetnek poharazgatás közben. Nyájasan fogadnak lakomáikon, de miért? Mert ezek a római bölcsek engem a »tanultak« közé soroznak, no meg, mert az anyatermészet engem azzal a fanyar szellemességgel ruházott fel, amely őket jobban mulattatja, mint fizetett bohócaik sízáraz tréfái. Igen, előmozdítanák szerencsémet, de miképp? Valami nyilvános hivatalba dugnának, amely becstelen gazdagságot ígér ugyan, de polgáraink verejték szerezte vagyonának kipréselése által! Hát van-e a világon megvetésreméltóbb annál, mint hogyha egy, a patríciusok révén előretolt plebejus, nem saját fajtája érdekeit szolgálja, de a patríciusok számára játssza a kerítő szerepét. Aki a néphez tartozik, az csak árulója lehet a népnek, ha odaadja magát bábnak a képmutató zsarnokoknak, hogy azok azután szemforgatva, így kiálthassanak: »Íme, láthatjátok, milyen nagy a szabadság Rómában, amikor mi, a patríciusok, ennyire felemeljük a plebejust!« De felemelnének-e valaha is egy plebejust, ha ez plebejus módra merészkednék cselekedni? Nem, testvérem, ha én valaha felemelkedtem a magasba, úgy testvéreim karjain, nem pedig nyakukon akarok felemelkedni.

- Én pedig csak arra kérlek, hogy abban a nagy buzgóságodban, melyet társaid érdekében kifejtesz, el ne feledd, mily drága vagy te nekünk. Nincs az a nagyság, mely kibékítene engem azzal a gondolattal, hogy téged veszélybe dönt.

- Én pedig örömest megküzdenék minden veszéllyel, ha nagysághoz vezetne. De nagyság - nagyság! Hiú ábránd! Azonban, most már elég volt a terveimből, beszéljünk inkább a tieidről.

És azzal az őt jellemző élénk rugalmassággal, félrevetette Cola messze szárnyaló gondolatait és szívvel-lélekkel, teljes figyelemmel hallgatta végig fivére jóval szerényebb terveit. Az új csónak, a vasárnapi gúnya, egy, a bárók elnyomatásától messzibb fekvő kunyhó megszerzése és hasonló, szeretettől átszőtt kép, amint azt egy sötét szempár és kedvesen mosolygó száj, egy határozatlan ifjú érzelmeiből, elővarázsolni képes. A fiatal tudós, a szűk szemhatáru és igénytelen vágyakat benső együttérzéssel hallgatta és nem egyszer jutott eszébe ez a beszélgetés évek múlva is, amikor nem merte lelkétől őszintén megkérdezni, vajon melyik volt a belesebbik becsvágy?

- És azután, - így beszélt a fiatalabbik, - lassanként annyi pénzt kuporgatnék egybe, hogy egy kis hajót vehessek, olyant, mint amilyen ott halad és amely bizonyára gabonát és árut cipel és – óh, Istenem, - olyan jól kifizetődik visszautazással, hogy telerakhatnám szobádat könyvekkel, úgyhogy sohasem hallanám többé azt a panaszodat, hogy túlságosan szegények vagyunk ahhoz, hogy valami új szerzetes-kéziratot megszerezhess magadnak. Óh, micsoda boldogság lenne az!

Cola mosolygott és magához szorította öccsét.

- Te kedves! Óh, bár csak kegyes lenne hozzám a sors és teljesíthetném kívánságaitokat. De nézd, ennék a hajónak urai nem is látszanak olyan irigylésreméltóknak. Milyen félve tekintgetnek ezek az emberek jobbra és balra. Pedig csak békés kereskedők, amint látod és mégis félnek, még ebben a városban is félnek, holott itt volt valaha - a civilizált világ középpontja. Félnek valami kalóztól, ki üldözi őket és talán még utol is éri útjuk befejezése előtt. Kalóz - valami római patrícius képében. Óh... idáig süllyedtünk tehát!

A megfigyelt hajó gyorsan siklott a folyón felfelé és fedélzetén csakugyan három-négy fegyveres férfi figyelte a partokat, mintha ellenségre számítottak volna. Csakhamar azonban eltűnt a bárka a két fivér tekintete elől és ők átcsaptak más beszédtárgyakra, melyek főleg a jövőre vonatkoztak, hisz ez a tárgy az ifjúságra mindig nagy vonzerővel hat.

Közben leszállt az alkony és ők észrevették, hogy már elmúlt a szokott hazatérés ideje, mire lépteiket meggyorsították.

- Megállj csak! - szólt hirtelen Cola, - valamiről beszélgetésünk során egészen megfeledkeztem. Ubertó atya ritka kéziratot ígért nekem, melynek megfejtésén, az egész kolostor hiába töri fejét. Ma el kell mennem érte cellájába. Várj pár pillanatig itt, azonnal itt leszek.

- Nem kísérhetnélek el?

- Nem, - válaszolta Cola nyájasan, - te egész nap robotoltál és fáradt vagy bizonyára, az én munkám azonban, a testi munkát értem, éppenséggel nem volt fárasztó. Különben is gyenge legény vagy, jót tesz majd neked ez a kis nyugalom. Mindjárt itt leszek.

A másik, szívesebben ment volna vele, de azért úgy tett, mint fivére kívánta. Szelíd és engedékeny természetű volt és azok kívánságának, kiket szeretett, nem tudott ellenállni. A part mentén leült egy padra, és csakhamar eltűnt tekintete elől, a dús bokrok között biztos járású és szép termetű fivérének alakja.

Eleinte egészen nyugodtan ült a padon és gondolatai előtt végigvonult a régi Róma sok érdekes históriája, amelyekkel őt fivére, sétáik során, megismertette. Majd eszébe jutott, hogy Iréne nevű húgocskája arra kérte, szedjen neki pár szál virágot. A közel levő térséget letarolta tehát, hisz buján termett ott nem egy tarka vadvirág és csokrával kezében, visszaülve helyére, koszorút font azzal az ösztönös tudással, melyet délvidék melegszívű gyermekei, átmentettek a klasszikus ókor művészetéből.

Így foglalatoskodott az ifjú, amikor lódobogás és hangos emberi kiabálás riasztotta fel. A lárma mindjobban közeledett.

- Valószínűleg valami báró vonul haza mulatozásaiból, - gondolta az ifjú, - milyen csinos látvány lesz ez: hófehér lobogó tollaik, skarlátvörös köpenyegük, - de azért kissé mégis kitérek Útjukból.

És miközben folyvást koszorújával foglalkozott, abba az irányba tekintett, ahonnan a zaj mind hangosabban hallatszott, majd hátrább vonult a folyó partja felé.

Most megpillantotta a menetet, csakugyan tekintélyes társaság: először jöttek a lovasok, lovaik pazarul felcicomázva. Ahol az út szélessége megengedte, ott párosával haladtak, tollaik lengedeztek a szellőben és mellvértjeik fénye beleragyogott az alkonyat szürkeségébe. A lovasokait azután nagyszámú, meglehetősen tarka és vegyes csapat követte. Volt a; csapatban vérttel és lándzsával felszerelt, de nem hiányzott a kevésbé harcias fegyverzettel, csupán egyszerű fegyverrel ellátott harcos és a tollak és lándzsavégek felett magasan fennen lobogott az Orsini-család vérvörös zászlaja, ismert jelszavával és jelképével, az aranyhímzésben pompázó Szent Péter welfi jelzésű kulcsával. A fiatal szemlélő megijedt, mert abban az időben és abban a városban, egy vazallusaival kísért báró, plebejusok szemében, félelmetesebb volt a fenevadnál is, de menekülni már nem lehetett, a menet már ott is volt mellette.

- Hé, te legény! - kiáltotta a lovasok vezetője: Martino di Porto, a tekintélyes Orsini ház egyik támasza, - láttál-e egy hajót erre haladni? Kell, hogy láttad...

- Félóra előtt láttam egy nagy hajót, - felelte kissé szepegve az ifjú, akit a lovag durva hangja és parancsoló modora nem kevéssé ijesztett meg.

- Zöld lobogó lengett rajta?

- Igen, nemes uram.

- Úgy hát előre! Utol kell érnünk, még mielőtt a hold előbukkan, - rendelkezett a báró. - Előre! Ezt a fickót is vigyétek magatokkal, nehogy elárulhasson és Colonnáékat nyakunkba terelhesse.

- Orsini! Orsini! - ordította a csapat. - Előre! - és mit sem használt az ifjú könyörgése, maguk közé kényszeritették és magukkal hurcolták. A fiatal gyermek halálra rémülten, szinte sírva látta, mint szíjazzák össze kezeit, karján pedig még ott lógott a koszorú. De az ijedtség dacára, valami gyerekes kíváncsiságot is érzett szívében a kaland további folytatását illetőleg.

A körülötte folyó beszélgetésből megtudta útközben, hogy az üldözött hajó gabonarakományt visz a Colonna-család egyik folyómenti kastélyába. Az a vállalkozás tehát, amelybe a szerencsétlen ifjú ily módon belekeveredett, azt célozta, hogy ezt a küldeményt feltartóztassa és azt Martino di Porto kastélyába szállítsa. Ez az értesülés azonban csak szaporította a fiú aggodalmait, hisz az ő családja a Colonna-család védelme alá tartozott.

Félve és kutatva pillantgatott az Aventin meredek lejtőjére, ámde az ő védelmezője még mindig késett

Alig haladtak egy kis darabon, amikor az út kanyarulata hirtelen eléjük hozta üldözésük tárgyát, mert az első pislogó csillagok fényénél megpillantották a gyorsan tovasikló bárka körvonalait.

- Dicséret az összes szenteknek! - szólt a vezető, - most azután már nem tud elillanni!

- Megállj! - suttogta egyike a fővezetőknek, egy német ember, miközben Martino mellé lovagolt.; - Haliga! Egy ló horkanása! és - istenemre! - fegyverek csillogása!...

- Előre! - parancsolta Martino, - a kócsag nem győzheti le a kőszáli sast. Előre! - És megújult csataordítással hatoltak előre a gyalogosok és már-már ott is termettek a német vezető által megjelölt bokroknál, amikor több állig felfegyverkezett harcossal találkoztak szembe, kik előreszegzett lándzsáikkal rohantak fogadtatásukra.

- Colonna! Colonna! - Orsini! Orsini! - üvöltötték vadul a két oldalon. Martino di Porto, bátor és erős ember és lovagjai, nagyobbára német zsoldosok, rendületlenül fogadták a támadást. - óvakodj a medve talpától! - kiáltotta Orsini, amikor lándzsadöfése egy lovast, lóval együtt a földre döntött.

A tusa rövid és heves volt. A lovasokat páncéljuk megvédte a sebesüléstől, annál rosszabbul járt Orsini félig vértezett csapata, amikor, emberei egymáshoz tapadva, a Colonna-csapat ellen védekezni kényszerültek. Kődobásaik és nyílvesszőik jégesőszerű kopogással hatástalanul pattantak vissza, a lovascsapat mellvértjeiről, összezsúfoltságuk megakasztotta a lovasság működését, míg az ő rendetlen soraikban, az ellenség gerelyei, lándzsái, kardjai és csatabárdjai rettenetes pusztítást vittek végbe. Martino, aki édeskeveset törődött azzal, hogy hány embert mészárolnak le csapatából, látva, hogy az ellenség pillanatnyilag fel van tartóztatva, mert a harci hely szűk és túlzsúfolt volt, jelt adott és már-már azon fáradozott, hogy lovasaival ismét üldözőbe veszi az időközben tovatűnt gabonaszállító hajót, amidőn egészen a közelben felharsant egy erdei kürt jeladása és ezzel együtt az ordítás: »Colonnáék, segítségre!« És alig néhány pillanat múlva, már nagy csapat lovas jelent meg Colonna zászlajától vezetve.

- Átkozott varázslók! Ki hitte volna, hogy így túljárnak eszünkön! - mormogta Martino, - nem vehetjük fel a versenyt - és kezével, melyet már az előrehaladásra emelt, visszavonulást parancsolt.

És Martino lovascsapata, a legnagyobb rendben, megkezdte a visszavonulást, a gyalogcsapat pedig, mely amúgy is csak a fosztogatás kedvéért követte őket, ott maradhatott a lemészárlásra. Többen ugyan megkísérelték vezetőiket követni, ámde ez a kísérlet kilátástalan volt, hisz’ hogy menekülhettek volna üldözőik gyorslábú harci paripái és lándzsái elől? Kezében voltak az ellenségnek, akár csak a darázsfészek a romboló gyermek kezében.

A csapat elszóródott a szélrózsa minden irányában. Akadt néhány ember, akinek sikerült a magaslatokon elszökni, ahová a lovasok nem követhették őket, többen a habokba vetették magukat és átúszták a folyót, azok a tapasztalatlanok azonban, akik abban reménykedtek, hogy ugyanazon az úton menekülhetnek, amelyen jöttek, megkönnyítették ugyan ügyesebb társaik menekülését, feltartóztatva az ellenséget, ők azonban egyenesen az ellenség torkába rohantak, és ott estek el, kilátástalan harcban, egyik a másik után.

- Csak nem kímélni a csőcseléket mindent leölt Orsini, egy rablóval kevesebb. Le velük, Isten, a császár, a Colonnák nevében! - Ez volt a jelszó és egyben az elesett szökevények halálharangja. Az úton visszavonulók közt ott volt Cola fiatal testvére is, aki egészen ártatlanul került a harcba. Rémülettel eltelve, rohant, szökött, - szegény gyermek, ki mindeddig alig került el szülei és testvérei oldala mellől. A rémület szárnyalta lépteit, de háta mögött ott hallotta a lovak patáinak dübörgését, a harci ordítozást, a vad szidalmakat, az ellenség gúnykacaját, amint halottak és haldoklók teste fölött elszáguldottak. Visszaért arra a helyre, ahol elvált fivérétől, ott hátranézett hirtelen és egy lovas előreszegett lándzsaéle meredt feléje, kétségbeesve nézett körül és íme! A bokrok között, amelyek a hegyoldalt borították, fivére sietett segítségére.

- Ments meg, óh, ments meg, fivérem! - kiáltotta hangosan és hangja el is hatolt Coláig, még egy röpke pillanat és bátyja átható: »kegyelem, óh, kegyelem!« kiáltásával fülében leomlott a földre - holtan. Az üldöző harcos lándzsája a hátán át melléig keresztüli szúrta testét és odaszegezte ahhoz a földhöz, ahol rövid órával ezelőtt, fiatalon, életerősen, reményekkel telten pihent.

A lovas visszahúzta lándzsáját és újabb áldozatok után nézett, a többi lovas pedig nyargalt nyomában. Cola odaérkezett a szerencsétlenség helyére és letérdelt meggyilkolt testvére mellé. Most érkezett oda, trombitaharsogás közepette, egy, az előbbinél jóval előkelőbb társaság, hisz amazok csak előfutárai voltak Colonnáéknak. Az élén idősebb férfi lovagolt, sisakja alól hófehér haj hullámzott és összevegyült tiszteletreméltó ősz szakállával. Mi ez? - kérdezte és megállította lovát. - A fiatal Rienzi?

A hangot hallva, a fiatalember feltekintett és odavetve magát az ősz vitéz lova elé, szinte artikulátlan hangon, kezét tördelve kiáltotta: - Íme, ez itt fivérem, ó nemes Stefano, egy fiú, félig gyermek még! A legjobb, a legszelídebb testvér! Nézd, mint folyik meleg vére a fűvön! Vissza, vissza! Lovaitok patája vérébe gázol! Igazságot, megtorlást könyörgök, uram... uram nagyúr, sokat tehet...

- Ki ölte meg? Nyilván egy Orsini. Megkapod igazságodat, fiam...

- Köszönöm, köszönöm! - mormogta Rienzi és visszahúzódott testvére holttestéhez, felemelte fejét a fűről és szíve dobbanását figyelte, ám de kezeit gyorsan vissza is rántotta: vér festette ujjait pirosra és felemelkedve, újra feljajdult fájdalmában: - Igazságot! Megtorlást!

Az öreg Stefano Colonnát körülvevő harcosok, bár eléggé edzettek voltak az ilyen jelenetekkel szemben, mégsem tudták meghatottságukat visszafojtani. Egy szép ifjúnak, aki Colonna oldalán lovagolt, még könnyek is szöktek szemébe, miközben kardját rántotta elő.

- Uram! - szólt zokogva, - csak egy Orsini lehetett ennyire elvetemedett, hogy egy ilyen ártatlan gyermeket meggyilkoljon. Ne késsünk egy pillanatig sem, érjük utol a gonosztevőt.

- Nem, Adrián, nem, - csitította Stefano és kezét az ifjú vállára tette. - Buzgalmad dicséretes, de óvakodnunk kell holmi csapdáktól. A mieink máris túlságosan előmerészkedtek. Hollá - fújjátok a takarodót!

Megharsantak a kürtök és visszaparancsolták az üldözőket, közöttük azt a lovast is, kinek lándzsája az ártatlan áldozatot szúrta keresztül, ő volt a Martino di Porto elleni csapat vezetője és arannyal gazdagon díszített fegyverzete, valamint pompásan feldíszített harci paripája elárulták magas rangját.

- Köszönöm, fiam, - szólította meg Colonna a lovagot. - Bátran viselkedtél. De mondd meg, hiszen neked sastekinteted van, ki ölte meg Orsiniek közül ezt a szerencsétlen, ártatlan fiút? Galád tett volt és még hozzá a fiú szülei az én pártfogásom alatt vannak.

- Kicsoda? Ez a fiú? - válaszolta a lovag, miközben sisakját levette, hogy izzó homlokát lehűtse. - Hogy az ördögbe keveredett akkor az Orsini bandába? Nem sejthettem, hogy nem ahhoz a csőcselékhez tartozik és így...

- Meggyilkoltad őt! - kiáltotta dörgő hangon

Rienzi és felugrott. - Igazságot tehát, Stefano gróf! Megígérte nekem és én most könyörgök érte!

- Óh, te szegény ifjú! - sajnálkozott a gróf. - Orsiniék ellenében igazságot szolgáltattam volna, de így... Nem látod be, hogy tévedés történt? Megértem, hogy ebben a percben túlságosan felindult vagy ennek mérlegelésére és az ész szavára hallgatni, de majd kárpótolunk téged.

- Íme, fogadd ezt, a szerencsétlen lelkiüdvéért, nagyon sajnálom szegényt - szólt a fiatalabb Colonna és arannyal telt erszényt dobott Rienzi lábaihoz - és látogass meg minket, ifjú Cola a jövő héten. És most apám, itt az ideje, hogy hajónk után nézzünk, ott még szükség lehet ránk.

- Igen, Gianni! Két katona vigye a szegény fiú holttestét. Mily szomorú véletlen! Hogy is eshetett ez meg?...

A társaság visszalovagolt és csak két lándzsás maradt ott és rövid ideig Adrian is, aki vigasztalni szerette volna Rienzit, aki szinte megfosztva érzékeitől, fájdalomsújtottan, majdnem eszméletlenül terült el a földön, villogó szemekkel bámulva a távozó csapat után és maga elé mormolva: - Igazságot! Megtorlást! Ezt nem tagadhatják meg tőlem!

Az öreg Colonna hangja visszaszólította a zokogó Adriánt is. - Engedd meg, hogy fivéred legyek, - szólt az ifjú a vitéz távozása előtt és szívéhez szorította Rienzi kezét. - Olyan fivérre volna szükségem, mint amilyen te vagy.

Cola nem válaszolt, talán nem is hallotta szavait. Hatalmas és sötét gondolatok cikáztak agyában és e gondolatokban olt csírázott már egy rettenetes forradalom eszméje. Csak akkor ijedt fel, amikor a két lándzsás a holttestet felemelte és pajzsára fektetve tovavitte. Ekkor könnyzápor fakadt szeméből és görcsösen megmarkolva a vérrel itatott földet, abból egy rögöt kebléhez szorított. A szerencsétlen véget ért gyermek karján pedig még ott lógott a koszorú. Ez a látvány eszébe juttatta Rienzinek az áldozati bárány szelídségét, nyájasságát, derűjét és még komorabbá tette ennek a meg nem érdemelt sorsnak kegyetlenségét. - Fivérem, egyetlen barátom, hogy léphetek én anyánk szeme elé? Hogy éljem túl ezt az éjszakát és elhagyatottságomat? Milyen fiatal és szelíd voltál! Nézzétek, milyen szelíd... és nem lesz megtorlás, mert gyilkosa egy Colonna volt. És ez az arany itt... Hitvány arany, testvér vérért! És tőlük nem várhatok igazságot! - a fiatalember szemei baljóslatú tűzben égtek - nos, majd meglátjuk!

E szavakkal odahajolt a halott fivér fölé és valami imafélét mormogtak ajkai. Arca sápadt volt, akár a halott arca, de már nem a fájdalom festette arcára az ólomszint.

Mert Rienzi ebben a pillanatban más emberré vált. Fiatal testvérével együtt meghalt ifjúsága is. Enélkül az esemény nélkül, Róma későbbi felszabadítója talán álmodozó tudós vagy költő lett volna, Petrarca békés vetélytársa, szavak és nem a tettek embere. De ettől a pillanattól kezdve, gondolatai, tervei, tettereje egyes-egyedül csak egy cél felé törekedtek és honszeretete, mely eddig csak látományként szunnyadt lelkében, most való életre kelt, szenvedéllyel és erővel teli életre, melyet folyton fűtött és tüzelt - a bosszú.

II. FEJEZET
Történelmi áttekintés, amelyet nem szabad átlapozni,
hacsak le nem mondunk arról,
hogy meg is értsük azt, amit olvasunk

Teltek-múltak az évek és a nemes ifjú gyászos végét elfeledtették a még nemesebb áldozatok - még a meggyilkolt szülei lelkében is elhomályosult emléke, az idősebb fiú mindinkább növekvő dicsősége és szerencséje mellett - de a fivér maga nem felejtett és nem bocsátott meg soha. A véres prológus és a következő politikai dráma közé eső idő - hogy úgy mondjuk, egy elmosódó álom és egy tetterős élet közé ékelt időszak - legalkalmasabb hely arra, hogy olvasóinkat tömören tájékoztassuk Róma akkori viszonyairól és állapotáról, hogy jobban megérthessék az események indítóokait és a tervek szövését.

Dacára annak, hogy a legkülönbözőbb és a legvegyesebb nép tolakodott erőszakosan a Caesarok városába, Róma lakossága öntudat alatt érezte fölényét és bár a köztársaság erényei rég elkorcsosodtak már, mégis ott forrott a népiélekben az a bátor és nehezen visszafojtható nyugtalanság, ami a régi fórum plebsét jellemezte. Ezzel a vad, bár nem éppen bátor köznéppel a nemesség nem a bölcs zsarnok módján, de könyörtelen bandita módján bánt el. Maguk a pápák is sikertelenül küzdöttek a dölyfös és makacs patríciusok ellen. És míg egész Európa egyházfejedelmeiknek tisztelte a pápákat, addig ezek, mint fenyegetett foglyok éltek a Vatikán falai között. Hatalmuk kicsúfolva, parancsaik megvetve, sőt a nyilvános becsmérlésnek is kitéve. Harmincnyolc évvel eseményeink előtt, amikor franciát választottak, V. Kelemen név alatt a pápai trónra, az új pápa felcserélte székhelyét a csendes visszavonultságú Avignonnal és így egy külföldi provincia városa lett a kereszténység trónjának székhelye.

Most azután, amikor már a pápa jelenléte sem feszélyezte többé a római nemes urak féktelenségét, hatalmukat nem is korlátozta már semmi más, csupán szeszélyeik, az egymás közötti vetélkedés, féltékenység és harc. Ezek a nemesek többnyire az északi barbárok leszármazottjai voltak, bár mindannyian ősrómai származásukkal kérkedtek. Az olaszoktól azonban nem lángoló honszeretetüket vették át, csak veleszületett ravaszságukat, míg vérükben ott tombolt az átöröklött megvetés a meghódított ország és annak elkorcsosodott népe iránt. És míg ugyanakkor Itália többi városa: Firenze, Venezia és Milánó utolérték és túlszárnyalták a többi európai országot úgy műveltségben, mint művészetben, addig Róma hanyatlott, hisz törvények híján, művészeteket megvetve, éppoly kevéssé testesítették meg egy harcias nép lovagiasságát, mint egy békés nép ügyességét és kellemét. De azért valahogy megőrizték mégis, a szabadság iránti vágyukat és vad lázrohamokkal és kétségbeesett harcokkal akarták városuknak a »világ fővárosa« nevét megmenteni. Sok száz forradalom ütötte fel fejét az utolsó két évszázadban, ámde valamennyi, ha veresen folyt is le, eredményt nem hozott. De azért a népies kormányforma látszat szerint még fennált. A város tizennégy kerülete élén, választott főnök állt és a törvény ezeknek a hivatalos személyeknek, akiket caporioniknak neveztek, nagy hatalmat adott kezébe, ámde csak papiroson és nekik nem is volt meg a bátorságuk, ezzel a hatalommal élni. A »senator« büszke elnevezés sem halt még egészen ki, de csak egy-ketten viselték, kiket részben a pápa, részben a nemesség nevezett ki. Hogy milyen hatalom járt e névvel, az nehezen állapítható meg, hol diktátori hatalom, hol pedig szalmabáb hatalom: ez a kinevezett személy egyéni tulajdonságaitól függött. Persze csak nemes ember juthatott ehhez. És mindig csak a személyes ellenségeskedés nyert kielégülést, ha a nyilvánosságot hívták védelmül, hisz az úgynevezett rendcsinálás nem volt egyéb, mint a bosszú végrehajtása. A római bárók kastélyaikat várakká alakították át, magugat törvény felülieknek jelentették ki és személyes védelmükre zsoldos csapatokat tartottak, többnyire német harcos népet, amely alkalmasabb volt harci dolgokra, mint a finom olasz. Ez persze csak újabb gyűlöletet szított. A nemesség kezében volt tehát a bírói és katonai hatalom, de nem Róma védelmére, hanem megrontására. A leghatalmasabb két főúri család: az Orsini és Colonna család ádáz ellenségek voltak, harcaik nemzedékről-nemzedékre átöröklődtek és szüntelen volt közöttük a törvénytelen háborúság vérontással, rablással és fosztogatással. Petrarca barátsága, vagy csak hízelkedése a Colonna családot egészen hamis beállításba helyezte sok rövidlátó historicus szemében, mert a valóságban a dicséret érdemeden volt. Nem jellemezte ezt a családot sem más, mint a többit: gyilkosság, erőszak és csalás - piszkos zsugoriság, mely őket jövedelmező hivatalok elnyerésére ösztönözte. Alig volt tagja a családnak, aki e tulajdonságoktól ment lett volna. Vagyonuk jóval felülmúlta a többi római úr vagyonát, pompaszeretetük is mértéktelen volt, emellett szerették fitogtatni művészet pártolásukat is, holott ehhez édes-keveset értettek. Az elnyomott nép fájdalmasan emlékezett vissza, a mostani uralmat látva, a homályos múltba elvesző szabadságra és Róma egykori nagyságára. Lelkükben összekuszálódott már a császárság és köztársaság fogalma és úgy tekintették az Alpeseken túl székelő német királyra, aki császári címét csak a rómaiak jóvoltából viselte, mint árulóra, okoskodva, hogy ha császár és pápa Romában székelne, visszatérne a jog és szabadság országa.

A pápa és udvartartásának távolléte pedig, ezenfelül még a legnagyobb szegénységbe döntötte a római népet. De még ennél is jobban megszenvedték azoknak a rablóbandáknak a pusztításait, melyek a Romagnában garázdálkodtak, utakat, utcákat, bizonytalanná tettek, titkon vagy néha nyilvánosan is támogatva a nemes uraktól, kik nem átalották zsoldosaikat ezekből a rablóbandákból toborozni.

Ezeken a közönséges rablókon kívül Itáliában egy még ennél is veszedelmesebb fajtája a kalózbandáknak ütötte fel tanyáját. Egy német ember, aki magának a büszke hangzású Werner herceg nevet adományozta, néhány évvel eseményeink előtt, nagy sereget toborzott össze magának és a hangzatos »nagy század« nevet adva seregének, városokat ostromolt meg, provinciákba tört be, semmi más céllal, minthogy kedvére raboljon és fosztogasson. A nemes példát csakhamar követte még számos »század« amelyek azután nyugtalanították és pusztították az országot. Ezek, szinte varázslatos hirtelenséggél termettek egy-egy város falai előtt és hallatlan összegeket követeltek a békessége nevében. Sem a független nemesek, sem a városok nem tudtak velük szembe kellő haderőt felállítani és ha toboroztak is leküzdésükre újabb zsoldosokat, ezek is az ellenséghez csatlakoztak csakhamar. Zsoldos nem küzd zsoldos ellen - német nem küzd német ellen és a »századok« csábítóbb szabadabb élete, nagyobb zsoldja magához vonzotta azokat, kiket a városok ugyancsak szerényen tudtak megfizetni. Werner, volt és maradt a legelvetemültebb és legelszántabb a bandavezérek között, kinek ott pompázott ezüst mellvértjén ez az istenkáromló felírás: »Isten, könyörület és kegyelem ellensége« a Romagnát nemrégiben tűzzel-vassal elpusztította. Azután pedig, mert már ő is képtelen volt vad hordáját fékezni, nagyobbrészt visszaküldte embereit Németországba. Azonban kisebb-nagyobb csapatrészek Itáliában maradtak mégis és csak lesték, hogy akadjon bátor vezetőjük, aki újra egyesíti őket. Aki erre a feladatra legalkalmasabbnak látszott, Walter de Monreal volt, egy provence-i Szent János-rendi vitéz, akinek bátorságáról és katonai készségéről regék voltak forgalomban. Rettegett híresség volt ez az ember is, kinek becsvágya, tapasztalata és okossága, némi lovagias és nemes tulajdonsággal párosítva, egyéb feladatokra tették volna hivatottá, mint a vad Werner zsarolásainak folytatására. Ezek voltak Róma legfélelmetesebb ostorai. A pápai uradalmak, részint kis zsarnokok által bitorolva, részint a külföldi rablóhordáktól elpusztítva, édes kevés anyagi hasznot hajtottak VI. Kelemen pápának, aki pedig nagyon pompakedvelő volt és a Szent Atya ezért olyan tervet kovácsolt, amellyel a szegény népen segíteni óhajtott, saját anyagi hasznát sem feledve el.

Körülbelül ötven évvel ezelőtt, VIII. Bonifácius pápa részint az éhező nép megnyugtatására, részint a pápai pénztár megtöltésére, rendezte az úgynevezett szent évi ceremóniákat. Minden hivő, aki az új század első napján a Szent Pál vagy Szent Péter templomot meglátogatta teljes bűnbocsánatot nyert. Megszámlálhatatlan keresztény zarándokolt Rómába, a világ minden tájékáról és két pap egyebet sem csinált éjjel-nappal, mint számlálás nélkül söpörte, össze, a temérdek összegyűlt arany és ezüstpénzt.

A pápa tehát újabb jubileumi évet hirdetett 1350-ben, három évvel történetünk eseményei előtt. Ez a körülmény is hozzájárult, hogy a nép elégületlensége uraival szemben öregbedjék és az eljövendő eseményeik előkészíttessenek, hisz - mint említettük - a városba vezető utak, a banditák üzelmei miatt, kik viszont a bárók teremtményei és szövetségesei voltak, bizonytalanokká váltak és így a zarándokokat visszariasztották. Raimund, Orvieto püspöke, pápai vikárius, rossz politikus egyébként, de kitűnő kánonjogi tudós volt megbízva, hogy hárítsa félre az útból mindezen nehézségeket.

Ezek voltak nagyjában eseményeink idején Rómában a viszonyok. A régi dicsőség még körülfonta romjait. Név szerint legalább, még mindig a városok királynője volt. Észak királya Róma kezétől nyerte a császári koronát éppúgy, mint az egyház fejedelme a kulcsát. Róma helyzete a merész becsvágyának nagyszerű győzelmet ígért, az elszánt hazafiságnak lelkesítő, bár szomorú képet nyújtva - és alkalmas színhely annak a fennkölt tragédiának lejátszására, amely a nemzetek vétkei és változásai közepette választja ki a cselekményt és szereplőket és fejleszti ki a morált.

III. FEJEZET
Népgyülekezet

1347 egyik áprilisi estéjén, Róma egyik térségén sűrű néptömeg gyűlt egybe, a lakosság szegényebb rétegeiből. Az történt ugyanis ennek a napnak reggelén, hogy - még a római uraknál is szokatlan vakmerőséggel - Martino di Porto, katonáival kifoszttatta egyik római ékszerésznek házát. Ez az erőszakos gaztett, városszerte vészjósló felháborodást keltett.

- Sohasem vetem alá magam ilyen alávaló zsarnokságnak!

- Én sem!

- Én sem!

- Nem, esküszöm Szent Péter csontjaira?!

- Mily zsarnokság az, mely alá nem vetitek magatokat? - kérdezte meg ekkor egy ifjú lovag a részben fel is fegyverkezett, hevesen gesztikuláló, valódi olasz szenvedéllyel túlfűtött tömeget, amely a szűk utcán végigkígyózva, Orsini komor palotája felé igyekezett.

- Uram! - kiabálta három polgár is egyszerre, - ön igazságot szerezhet nekünk, hiszen egy Colonna!

- Haha! - kacagott megvetően egy magas termetű kovács kezében lóbálva kalapácsát, - Colonna és igazság! Ez a kettő ritkán van együtt!

- Le vele! Bizonyára Orsini valamelyik híve, - ordították többen, de azért senki sem emelt kezet az óriásra.

- Csak az igazat mondja! - szólalt most meg egy határozott hang.

- Bizony úgy van! - jelentette ki egy harmadik, markába szorítva kését. - Orsini zsarnok, de Colonna nem kevésbé!

- Hazudsz, gazember! - kiáltotta a fiatal lovag és átfurakodva a tömegen, egyenesen annak tartott, ki utolsónak becsmérelte Colonnáékat. Ez, a lovag szikrázó szemei elől kissé hátrált, úgyhogy az óriási kovács és a kicsi, de izmos fiatal ember között, kis térség maradt szabadon.

A római patríciusok már kora ifjúságukban megszokták a plebs erejének megvetését és gyakran keresték fel az ilyen gyülekezeteket, hol néha puszta megjelenésükkel szétugrasztották a tömeget, mely pár perc előtt, még halált kiáltott fejükre. Az ifjú Adrian di Castello, Colonnáék távoli rokona, tehát parancsoló hangon szólt rá a kovácsra, hogy távozzék útjából, és éppoly kevéssé látszott megijedni a kovács óriási alakjától, mint a kezében vadul forgatott kalapácsától.

- Menjetek haza, barátaim! - mondta méltóságteljesen, - nagyon tévedtek, ha azt hiszitek, hogy mi is részt veszünk az Orsini-ház üzelmeiben vagy hogy talán csak szenvedélyünk visz minket az egymás elleni harcba. A Szent Szűz nevére esküszöm, - folytatta ájtatos szemforgatással, - hogy én kardomat Orsiniék ellen csupán a ti és Róma ügyében vontam ki.

- Így beszél minden zsarnok, - jelentette ki bátran a kovács, - ők sohasem hadakoznak egymással másért, csak a mi érdekeinkért! Egy Colonna agyonüt egy Orsini péket - a mi ügyünkért, természetesen. Egy másik Colonna elcsábítja egy Orsini szabó leányát, persze, a mi ügyünkért - a nép ügye - a szabó és a pék ügye! Nemde?

- Csúf dolog, ha ezt egy Colonna megteszi, de hát mindenhová befurakodhat egy-egy képmutató.

- Még a szentegyház sem nyugszik a legszilárdabb oszlopokon! - felelte a kovács és ezzel nyíltan rácélzott a pápa előszeretetére a Colonna ház iránt.

- Káromlás! A kovács istenkáromló! - botránkoztak meg a hatalmas ház hívei. - Itt Colonna! Itt Colonna!

- Itt Orsini! Itt Orsini! - kiabálták nem kevésbé vadul az Orsini-hívek.

- A nép! - kiabálta a kovács és hatalmas kalapácsát megcsóválta magasan a többiek feje fölött.

És ebben a percben az a tömeg, amelyet egy ember elleni erőszakosság mozgósított meg, a veleszületett pártszenvedély hatása alatt, máris kettéoszlott. Hiába próbált Adrian di Castello, csitító szavával rendet teremteni, a tömegben levő Colonna-hívek, szinte örvendve, hogy ilyen közkedvelt vezetőjük akadt, már dühösen neki is rohantak ellenfeleiknek. Adrian azonban, aki még valahogyan becsülte a lovagtörvényeket, méltóságán alulinak tartotta, ezekkel a mélyen alatta állókkal harcba bocsátkozni, akik még a fegyverfogáshoz sem értettek. Megelégedett azzal, hogy kivédje azokat a támadásokat, melyek a vad harcban személye ellen irányultak. Erre sem volt sok alkalma, még legbőszebb ellenfelei sem merték komolyan megtámadni, hisz mindenki tudta, hogy előkelő származásán felül, még bizonyos népszerűségnek is örvend, mert vétkei, rokonai vétkeihez képest, eltörpültek és senki sem volt hajlandó magát, esetleges megöletése esetéin a rokonság vérbosszújának kitenni. Csupán a kovács, aki eddig még nem vett személyesen részt a harcban, támadt egyenesen a lovagnak, amikor ez feléje közeledett.

- Nem megmondtam, - kiabálta az óriás fenyegetően, - hogy a Colonnáék csakúgy ellenségei a népnek, mint az Orsinik. Nézd híveidet, nem gyilkolják-e sorra a szegény embereket, egy nagyúr vétke miatt? De így büntet a patrícius: ráhág a nép nyakára és így kiált: »nézzétek mily igazságos vagyok én!«

- Most nem válaszolhatok, - felelte Adrián, - de, hogy ha te ezt a vérontást, velem együtt elítéled, úgy segíts nekem és gátoljuk meg egyesült erővel.

- Én? Én nem! Folyjék csak a rabszolgavér ma, közeleg a nap, amikor az urak vére fogja feltörölni.

- Távozz, gazember! - kiáltotta Adrián, aki nem akart tovább a makacs emberrel vitatkozni és kardlapjával rásuhintott a vállára. E támadásra most már ütésre emelte kalapácsát gazdája és menthetetlenül agyon is sújtja vele Adriánt, ha a fiatal ember nem ugrik rugalmasan félre. A második ütéssel már elkésett, mert Adrian kardja villámgyors mozdulattal keresztülfúrta a kovács jobb karját, melyből dübörögve hullt ki a kalapács.

- Öljétek meg! - kiáltották Colonna hívei, akik a most már fegyvertelen kovács köré tolongtak.

- Igen, öljétek meg! - kiáltotta tűrhető olasz nyelven, de barbár kiejtéssel, egy részben páncélos alak, mely most csatlakozott a tömeghez és egyike volt Colonna német zsoldos banditáinak, - öljétek meg, mert ő is azok közé a rettenetes gonosztevők közé tartozik, akik a rend és fegyelem ellen egyesültek. Rienzi híve ő is és esküszöm a három királyra, elcsábítja a népet!

- Igazad van, te barbár! - válaszolt a makacs kovács dörgő hangon és balkezével letépte ruháját melléről. - Ide jöjjetek mindannyian: Orsinik és Colonnák! Szúrjátok kardotok hegyét bele a szívembe és ha eléritek szívem kellő közepét, ott meg fogjátok közös gyűlöletek tárgyát találni: Rienzit és a népet!

Ezt a beszédet mintha nem is az egyszerű kovács szavaival mondta volna, de minden olasz ember ékesszóló lesz a szenvedély perceiben és amikor beszéde végén kivágta ezt a két szót: »Rienzi és a nép!« - visszhangként dörgött vissza száz torokból: »Rienzi és a nép!«

De nemcsak a népet, Adriánt is megkapták ezek a szavak. Rienzi neve említésénél eltűnt a vad harag pírja arcából, visszalépett és a vad tumultus közepette, álmodozni látszott. Az ordítozás lecsillapulása után, visszanyerte öntudatát és halkan odaszólt a kovácshoz: - Barátom, sebed nekem is fáj. Látogass meg holnap és meglátod, hogy igazságtalan voltál velem szemben. - Azután intett a németnek, hogy kövesse és végigment a tömegen, mely alázatosan utat nyitott neki, mert bármilyen nagy volt a nemesség elleni gyűlölete, az egyes személyek iránti leküzdhetetlen alázat és hatalmuktól való babonás félelem megbénította őt.

Ahogy Adrian áthaladt a tömeg hátulsó részén, amely nem elegyedett eddig a harcba, olyan megjegyzéseket hallott, hogy rokonsága közül ugyancsak kevesen hallgatták volna végig e megjegyzéseket megtorlatlanul.

- Egy Colonna! - szólalt meg az egyik.

- De nem csábító! - jegyezte meg a másik vad kacajjal.

- Nem gyilkos! - mormogta egy harmadik és kezét szívére szorította. - Nem ő ellene kiált apám vére megtorlásért!

- Áldja meg az Isten! - mondta egy negyedik, - mert mindeddig még senki sem átkozza.

- Isten minket áldjon meg! - szólalt meg egy ősz szakállú aggastyán, - sárkány fia ő is, majd kinőnek még a méregfogai!

- Szégyeld magad öreg! Hisz ez egy kedves ifjú és nem is büszke. Milyen barátságosan mosolyog! - jegyezte meg egy szép matróna.

- Elveszett annak a férfiúnak becsülete, kinek feleségére nemes ember rámosolyog, - volt a felelet.

- Nem! - tréfálkozott Luigi, a vidám hentes mosolygó szemekkel, - ne sajnáljátok tőlük azt, amit egy leányka vagy menyecske önként ad akár patríciusnak, akár plebejusnak: ez az én morálom, ámde, ha egy vén és csúf patrícius, német medvéjével, elraboltatja az ellenálló asszonyt és ráadásul még a férjet is megöleti nevezem én rossz embernek és házassággyalázásnak.

Ilyenek voltak a szavak és tréfák, amelyek a fiatal embert kísérték, míg a németnél már egész másfélék járták.

Nehéz lépteinek még gyorsabban csinált helyet a nép, mint gazdájának, de éppenséggel nem tiszteletteljes tekintettel: a szemek rá meredtek, az arcok elhalványodtak, az ajkak remegtek. Mindenki a gyűlölet borzalmát érezte és a halálos ellenségtől való rettegést. A büszke zsoldos dühösen vette tudomásul az általános megvetést. Dacosan haladt végig, fenyegetően vigyorgott ide-oda forgatta szemeit - hosszú világos haja és barna szakálla merő ellentéte volt az olaszok fekete szemeinek és fürtjeinek.

- Lucifer kárhoztassa el ezeket a német gégemetszőket! - mormogta fogcsikorgatva egyik polgár.

- Ámen! - felelte rá egy másik.

- Csitt! - aggodalmaskodott egy harmadik, - ha meghallja, hogy mit beszélsz, nyomban végez véled.

- Óh, Róma, hová süllyedtél! - kiáltott fel fájdalmasan egy feketébe öltözött polgár, aki előkelőbbnek látszott a többinél -reszketsz saját falaid közölt, a bérelt barbár láttán.

- Hallgassatok tudósainkra és gazdag polgárainkra! - mondta a hentes tiszteletteljesen.

- Rienzi barátja! - jegyezte meg egy másik és levette sapkáját.

Földre szegzett szemekkel, gondterhes arcán a szégyen és düh kifejezésével haladt lassan végig a tömegen Pandolfo di Guido és eltűnt.

Amikor Adrian most csendesebb utcába ért odafordult büszke kísérőjéhez: - Rudolf, - szólt hozzá - semmi erőszak a polgárok ellen. Térj vissza a tömeghez, szedd össze házunk jóbarátait és távolítsd el őket. El szeretném kerülni, hogy a mai nap gyalázatosságai is a mi házunk rovására kerüljenek. Győzd meg híveimet, hogy higgyék el lovagi szavamra, hogy Martinot megbüntetem vakmerőségéért. Szívesen lecsillapítanám én a zendülést, de úgy látom, személyem nem alkalmas erre. Menj - a te szavadnak súlya van.

- Igen uram, ütések súlya! - válaszolta a bősz zsoldos, de parancsod kemény, én jobban szeretném, ha azok még pár óráig bevernék egymás fejét. Bocsánat azonban, uram és parancsolóm, a te rokonod kívánságát teljesítem-e vajon, ha e parancsot végrehajtom? Az öreg Stefano Colonna - az Ég áldja! - nem igen kimél vért és kincset (persze az ő kincse kivételével) és én, hisz jól tudod, őt szolgálom és pénzéért hűséget esküdtem neki!

- Diavolo! - mormogta a lovag és a harag pírja szállt homlokára, de az olasz nemeseket jellemző önfegyelmezettséggel visszafojtva felháborodását, nyugodta és méltóságteljesen válaszolt a zsoldosnak.

- Tedd, amit parancsoltam: csillapítsd le a zendülést. Egy óra múlva csendnek és nyugalomnak kell lenni és holnap keress fel jutalmadért. Íme, egyelőre ez az erszény pénz, mint későbbi hálám biztosítéka. Ami pedig rokonomat illeti, akiről - kérlek - a jövőben tiszteletteljesebben emlékezz meg, hát az ő megbízásából intézkedem. Haliga! A lárma újra erősödik, újra megkezdődik a harc - menj, ne késlekedj egy percig sem!

Rudolf bólintott, a lovag nyugodt fellépése meggyőzte őt és zsebre vágta a pénzt. Azután sietve visszavonult a tömeghez, ahol azonban időközben újabb fordulat történt.

A fiatal lovag a távozó után nézett és kedvetlenül mormogta fogai között:

- Te szerencsétlen város, fennkölt múltnak forrása, ezer nemzet bukott királynője, mint rabolják trónodat és mint rabolnak meg saját elvetemült fiaid! Nemeseid ellened harcolnak, a nép a nemességet átkozza, papjaid a béke rnagvai helyett a békétlenség magvait hintik szét. A Szent Atya menekül falaid közül hajléka egy gall falu - és mi! Mi! Róma legnemesebb véreiből fakadva, Caesarok fiai, félistenek leszármazottjai, gyűlölt és vakmerő hatalmat gyakorlunk a város felett, fizetett bérenchad kardjai segítségével, akik azután zsugoriságunkat szemünkbe merik gúnyolni, ők tartják polgárainkat rabszolgasorsban és jutalmul saját gazdáikat fenyegetik, óh, miért nem tudjuk mi, Róma örökölt jogú urai, biztonságunkat polgáraink szívében megtalálni?

A fiatal Adrian nem tudta keserű könnyeit visszafojtani és ő ezt nem is szégyellte, hisz az a gyengesége, hogy bukott faját siratta, nem asszony! könnyet fakasztott szeméből, de a férfi keserű könnyét.

És amikor kissé megnyugodva tovább akart haladni, hangos: Rienzi! Rienzi! kiáltások tartóztatták, fel útjában. A Capitolium falaitól, egészen a Tiberis partjáig visszhangzott a név kiáltása. És amint elhangzott közel és távol a felkiáltás, halálos csend borult a tájra. És most ott állt ez a rendkívüli ember, aki erősebben, mint bárki fájából, magában hordozta a dicsőség öntudatát és az új idők eltévelyedéseit, ott állt az összegyűltek élén, föléjük emelkedve nagy kőkockákon, melyeket Róma romhalmazából, azokban a napokban, számos pártzendűlés alkalmán, összehordtak, hogy barikádokat emeljen polgár, polgár ellen. Ezeken a köveken, a régi nagy idők és a mostani nyomorúságos Róma néma tanúin állt Rienzi.

Adrian a nagy messziségben nem tudta alakját tisztán megkülömböztetni; hangja sem ért füléhez, ő csak az emberi lények hullámzó tengerét látta, kiknek fejét a búcsúzó nap megvilágította és azt a leírhatatlan hatást figyelhette messziről, melyet Rienzi csudálatos ékesszólása idézett elő, amit nem is annyira a férfi géniusza, mint inkább a hallgatóság rokonszenve teremtett: azé a hallgatóságé, mely a szónok izzó gondolatait szívébe és leikébe zárta. Csak rövid ideig láthatta Adrian a szónok alakját, csak rövid ideig hallhatta messziről szózatát, de ez is elég volt, hogy lelkében kiváltsa azt a hatást, melyet Adrian magának kívánt.

Újabb felkiáltás, még lelkesebb az elsőnél, a beszéd befejezését jelentette és nemsokára a nép szerteszéledt minden irányban, nagyobb csoportokká verődve, amelyek izgatottan tárgyalták a hallottakat, mielőtt végleg szétoszlottak a különböző utcákban. Minden arc tüzelt, minden száj beszélt, a szónok lelkesültsége, mint élő lángsugár hatolt a hallgatók leikébe. Beszélt a patríciusok túlkapásairól, de egyetlenegy szóval lefegyverezte a plebejusok haragját: a szabadságot dicsőítette, a rendetlenkedést elítélte. Megnyugtatta a jelent, a jövő ígéretével. A mának bosszúvágyát lehűtötte annak ünnepélyes ígéretével, hogy a holnap megtorol majd mindent. Ilyen nagy hatalma lehet egy embernek, ilyen eredményes lehet ékesszólása és géniusza, ha nincs is fegyvere, se rangja, se hermelin palástja, de ha meg tud ihletni egy elnyomott népet.

IV. FEJEZET
Kaland

Adrian Colonna sietve indult palotája felé, amely nem volt messze a népgyűlés helyétől. Eddigi élettörténete megmagyarázza, miért érdekelte őt ennyire családja viszálykodása és Rienzi szereplése.

Adrián, a fiatalabb, de dúsgazdag Colonna-család, egyik ágának korán árván maradt sarja, a ravasz, de bátor Stefano Colonna gyámsága alá került. Az öreg Colonna, Róma összes patríciusa között a leghatalmasabb volt, részint a pápa jóvoltából, részint zsoldosai nagy száma miatt. Adrian már kora ifjúságában, az akkori időben rendkívülinek látszó, hajlamot árult el a tudományok iránt és megtanulta a régi nyelven mindazt a hiányos adatot, amelyet akkoriban hazája őstörténelméből megtudhatott.

Habár Adrian akkor, amikor véletlenül tanúja volt Rienzi fájdalmának, szerencsétlen fivére holtteste mellett, még félig gyermek volt, mégis mély nyomást tett lelkére a testvér gyásza és szégyen gyötörte, látva azt a közönyt, amellyel családja ezt az ügyet kezelte, holott az ő viszályuk idézte elő a rettenetes csapást. Mindenáron kereste Rienzi barátságát és fiatalsága dacára, nagyrabecsülte és értékelte Rienzi jellemének erejét. Bár Rienzi, rövidesen fivére halála után, elfeledni látszott fájdalmát és továbbra is látogatta a Colonnák házát, Adrian mégis érezte, hogy tartózkodását és távolállását ő sem tudja megtörni. Sőt, a fiatal Adrian minden kedveskedése, csak fokozta Rienzi hidegségét vele szemben. Különben Rienzi modora teljesen megváltozott. Eltűnt az a pajkos jókedve és élénksége, amely oly kedveltté tette azok előtt, kiknek életébe, mely egyhangú fegyvergyakorlatban és unalomban merült ki, némi változatosságot hozott. Gúnyos, zárkózott és epés modorú lett. De a műveletlen úrinép még így is kedvelte szellemét és Adrian volt talán az egyetlen, aki észrevette gúnyjában a fullánkot.

Nem egyszer némán üldögélt Rienzi a lakomákon, de ilyenkor élénken figyelt minden tekintetet, mérlegelt minden szót, kutatta minden vendég szellemi képességét, szándékát és kedélyét. Megfigyeléseit befejezve hirtelen megszólalt ő is és mialatt maró gúny szikrázott szavaiból, senki sem gondolt arra, hogy ezek közelgő vihar villámszikrái lehetnek. De a kevésbé tekintélyes polgárok társaságát sem kerülte és minden alkalmat megragadott arra, hogy lelkükbe idézze a dicső múltat, a szégyenletes jelennel szembeállítva. Híre és népszerűsége folyton növekedett és a patríciusok barátsága csak elősegítette a népre gyakorolt befolyását. Ez volt talán indító oka, hogy oly gyakran kereste fel Colonnáék házát.

Ebből az időből származott Petrarcával, a költővel való barátsága is. Ez a barátság, dacára a két férfi különböző életpályájának, élete végéig megmaradt. Együtt vonult Petrarcával, mint római kiküldött Avignonba, VI. Kelemen pápához, azzal a megbízással, hogy bírják rá a Szent Atyát Rómába visszatérni. E kiküldés alkalmából fedezték fel első ízben Rienzi izzó ékesszólását. A pápát, ugyan nem győzték meg a fiatal szónok érvei, de személye nagyon megtetszett neki és Rienzi dicsőséggel telve, nagy hivatallal felruházva, térhetett vissza Rómába. És a tétlen tudós, a kedvelt társaságmulattató, hirtelen túlemelkedett összes polgártársain. Soha még hivatalt ennyire szigorú igazságérzéssel, ennyire megvesztegethetetlen buzgósággal nem vezettek. Hivataltársait is rá akarta ezekre a tiszta elvekre szorítani - ámde hasztalanul. Nem is érezte magát biztosnak helyzetében, tehát nyíltan Róma népe felé fordult és új szellem ihlette meg Róma népét.

Ez alatt az idő alatt, Adrian távol volt Rienzitől, mert éveket töltött Németországban. A Colonna ház buzgó híve volt a császári háznak és Adrian di Castello meghívást nyert a császári udvarhoz, ahol első fegyvergyakorlatait végezte és német vitézek társaságában megtanulta az olasz ügyességet, az északi bátor lovagiassággal egyesíteni. A német út befejezése után, egyik szép olaszországi birtokán tartózkodott a tavak mellett, majd meglátogatott több olasz szabad államot, ahol előítélet-mentesebb nézetek uralkodtak, mint Rómában. Adriánban az olaszok legnemesebb tulajdonságai szunnyadtak. Szenvedélyesen kedvelte a tudományokat, finom volt és ügyes, nyájas és megnyerő, nem hajhászta az élveket, a becsületet mindenek fölé helyezte és utálta az erőszakosságot, ami olasz nemesnél kivételes tulajdonság volt, hisz az északi nemesség is megmételyeződött gyakran, ha érintkezésbe jutott az akkoriban ravasz és becstelen déliekkel. Lelkében honfitársai szelídebb tulajdonságait ápolta: imádta a szépséget, a szerelmet pedig istenségnek tartotta.

Alig pár hete tartózkodott csak Rómában és Rienzit, kinek helyzete lényegesen jobban megváltozott az övénél, még nem kereste fel. Előbb meg akarta figyelni működését, mert a nemesnek veleszületett bizalmatlansága a köznéppel szemben, küzdött szívében azzal a lelkes bizalommal, melyet együtt érzett a néppel Rienzi iránt.

- Igaz, - így gondolkozott magában, mikor a zendülés után hazafelé tartott - nincs ember, kinek jobban hatalmában volna betegállapotunkat rendbe hozni, viszálykodásainkat megszüntetni és feltámasztani polgáraink lelkében őseik kihalt erényeit. Ámde veszélyes e hatalom! Nem egy vezért láttam én a többi államokban, ki hivatott volt ugyanerre a feladatra és eleinte igazsággal és lelkiismeretesen szolgálta a nagy ügyet, de megmámorosodva a sikertől, csakhamar árulója lett a nép-i nek. Igaz, hogy mindannyian, a nemesek sorából kerültek ki, ámde ment-e a plebejus minden emberi gyengeségtől? De azért legyen, ahogy lesz, én már eléggé megfigyeltem őt messziről, most személye kerül sorra.

Gondolataiban elmerülve, Adrian nem igen figyelte a csekély számú járókelőt. Amint befordult egy csendes utcába, kivüle még csak két nő járt ott. A hold már teljes erővel sütött, amikor a két nő gyorsan elsuhant a lovag mellett. A fiatalabb szégyenlősen, de kutatva, röpke pillantást vetett Adriánra.

- Miért remegsz, gyermekem? - kérdezte a körülbelül negyvenöt éves kísérőnő, kinek hangja és ruházata elárulta alacsonyabb származását. Az utcák csendesek, hála Istennek és mi mindjárt otthon leszünk.

- Óh, Benedetta... ő az! A fiatal lovag... Adrián...

- Mily szerencsés véletlen! - felelt a dajka, - azt mondják, bátor, mint egy normann és nincs is messze a Colonna palota, tehát szükség esetén meg is védelmezhet, persze csak úgy, ha kissé lassabban mégy, mint eddig.

A fiatal lány meglassította lépteit és felsóhajtott.

- Igaz, hogy nagyon szép ember, - jelentette ki a dajka, - de azért ne gondolj többé rá. Ő túl előkelő, hogy feleségül vehessen, egyébre pedig te túl tisztességes vagy és a bátyád is túl büszke.

- És te, Benedetta, túl csacska. Hogy beszélhetsz így, mikor tudod, hogy kis gyermek korom óta nem beszélt velem, azt sem tudja, hogy a világon vagyok, ő, Adrian di Castello lovag, nem gondolhat a szegény Irénere. Maga a gondolat is képtelenség.

- Miért gondolsz hát te ő reá?

Iréne mély sóhajjal válaszolt.

- És hogy tudtál így beléje szeretni? Nem igen találkozhattál vele, hisz alig pár hete, hogy visszatért Rómába.

- Ugyan, - méltatlankodott a szép Iréne - hát nem megmondtam százszor, hogy hat éve szeretem már.

- Hat év előtt csak tíz éves voltál, és legfeljebb a bábudat szerethetted. A Szent Szűzre, jól kihasználtad idődet.

- Hát nem hallottam felőle távolléte alatt? - folytatta a lány szomorú hangon. - Nevének hangzása volt szerelmem emléke. Nem voltam-e boldog, ha dicsérték és nem könnyeztem büszkén, ha hallottam vitézi sikereit? És nem sírtam keservesen, ha a fáma szerelmeiről beszélt? Távolléte álom volt számomra, várva az ébredés hajnalát. Most pedig látom őt a templomban, ő persze nem lát engem - látom vad paripáján ablakom előtt nyargalni, hát ez nem elég szerelmi boldogság?

- De ha ő nem szeret?

- Óh, te balga, az nem érdekel. Talán jobb így álmodozni és a valóságot meg sem ismerni. Hisz ő barátságtalan is lehet a valóságban, és talán nem is szeretne úgy, mint én őt. Most imádhatom őt, istenséghez hasonlóan, mily nagy lenne azonban szégyenem és gyászom, ha ő másminő lenne, mint elképzelésemben. Életem céltalanná válnék és meghalna számomra minden szép a világon!

A dajka nem volt alkalmas lény az ilyen finomságokkal rokonszenvezni. Ha már a két nő közötti korkülönbség is útjában állt a megértésnek, mert csak a fiatalság képes felfogni a fiatalság szellemét. De azért megkapta a dajka szívét az a mély komolyság, amellyel Iréne elábrándozott. Csodálatosnak, de egyben meghatónak érezte a kislány vallomását és letörölte köténye sarkával szemébe buggyanó könnyeit. Remélte, hogy Iréne nemsokára férjhez megy és akkor elfelejti majd regényes leányálmait. Hirtelen azonban megszakadt társalgásuk, mert vad lárma hangzott egyik mellékutcából és néhány pillanat múlva útjukat keresztezte egy zajos társaság. A hold fénye és a fáklyák rőt világa mellett, rémülten ismerték fel az Orsiniék rettegett jelvényeit.

Abban az időben, a nemes ifjúság kedvenc szórakozásai közé tartozott, hogy kisebb fegyveres csapatokkal nekilendültek éjszaka a városnak könnyed kalandok hajhászására és esetleg kis csetepatéra. Egy ilyen féktelen hordával hozta össze Irénet és kísérőnőjét balsorsuk.

- Szent Szűz anyám! - kiáltott fel Benedetta, halálsápadttá válva és rohanni kezdett. - Micsoda szerencsétlenség! Hogy is késhettünk ennyire meg Signora Ninánál. Az Istenért... siessünk!

Már késő volt. Felfedezték már a két női alakot és a kéjencek körülfogták őket. Durva kéz rántotta le a dajka fátylát, hogy azután vad lökéssel odavágja a szegény, meglehetősen csúnya asszonyt a falhoz.

- Nincs sok szerencséd a szép nőkkel, Giuseppe, csak tegnap csíptél el egy hatvanesztendős leánykát.

- Hogy azután büntetésül, amiért nem tizenhat éves, végigvágjál arcán tőröddel, ugye?

- Nos pajtások, itt is van még valaki! - szólt a banda vezetője, már kissé idősebb férfi, aki azonban még szívesen vett részt az ifjúság kicsapongásaiban és e szavakkal Iréne arcáról rántotta le a fátyolt. - Ide a fáklyákkal! Ah, milyen bájos, hogy elpirul a szentem! Ne süsd le szép szemeidet édes gyermekem: nem szégyen egy Orsini szerelme. Halld szerencsédet: Martino di Porto könyörög neked, boldogítsd mosolyoddal.

- Könyörgöm a Szent Szűzre, uram, bocsáss utamra. Nem... ez nem lehet!

- Micsoda ezüsthangocska! Nagyszerű kaland. Micsoda?! Ellenállás?! Ilyen kis szende vagy és még hozzá, hogy sikítoz! Francesco, Pietro, ti ketten vagytok a legfinomabbak a társaságban. Takarjátok szépen fátylaiba és hallgattassátok el muzsikáját... így, vigyétek palotámba. Holnap majd egy kis kosár finom gyümölccsel hazamehetsz.

De Iréne sikolyai és zajos ellenállása máris segélyt hívott elő és Adrian közeledett, kinek lábai elé vetette magát a halálra rémült dajka.

- Uram, Krisztus nevére kérem, mentse meg! Mentse meg úrnőmet, rokonai Colonna hívek! Nagyságos uram, mi mindnyájan Colonna hívek vagyunk...

- Nekem elég, ha nőről van szó! - felelt Adrian és fogai között hozzátette... meg hogy egy Orsini megsértette. - És vakmerőén a társaság elé lépett. A bérenc sereg fegyverét rántotta, de megismerve Adriánt, visszadugták a kardokat hüvelyükbe. Adrian szemvillanás alatt utolérte azt a kettőt, kik a lányt cipelték, az elsőt földhöz vágta és balkezével magához ölelte a fiatal lány karcsú testét. Így állt szembe Orsinivel, aki kardját kivonta bár, de a földhöz szögezte.

- Szégyelljétek magatokat, urak! - pattogott Adrián. - Kényszeríteni akarjátok Róma népét, hogy egy emberként lázadjon fel a nemesség ellen? Ne ingereljétek az oroszlánt, ha láncokban is fetreng. Küzdjetek ellenünk, ha akartok, férfiak ellen, húzzátok ki kardjaitokat, bár egy törzsből származunk és ugyanazt a nyelvet beszéljük. De ne sértsetek meg egy római nőt! Ezek a falak itt körülöttünk büntetést prédikálnak ilyen bűnökért. Itt bűnhődött Tarquinus és a decemvirek. Ilyen tettek miatt úgy folyhat családotok vére, mint a folyó vize. Ne folytassátok tehát a hozzátok méltatlan vállalkozást és köszönjétek meg, akár egy Colonnának is, hogy megakadályozta pillanatnyi eltévelyedéseteknek következményeit.

A fiatal lovag fellépése oly nemes és merész volt, hogy még a nyers szolgahad is némi szégyenkezét érzett - nem úgy Martino di Porto. Őt túlságosan felizgatta már a visszaragadott zsákmány szépsége, azután megszokta már az erőszakosságot és büntetlenséget és őt egy Colonna megpillantása, hangjának csengése már amúgy is a végletekig megvadította, hát, ha még ez, vágyai útjába mer lépni és megleckéztetni őt.

- Pedáns, te! Ne fecsegj nekem együgyű legendákat. Csak azt ne képzeld, hogy pont te ragadj el tőlem valamit, ami az enyém, kivált, ha te vagy az én hatalmamban. Hagyjad el a leányt, dobd kardodat a földre és kotródj szó nélkül haza, mert különben - szavamra! - ütött utolsó órád!

- Signor! - válaszolta Adrian nyugodtan, miközben óvatosan húzódott szép terhével a fal felé, hogy szükség esetén, háta védett legyen. - Csak nem használod fel előnyödet, hogy azután elmondhassák, hogy halálos ellenségedet nyolcszoros túlerővel támadtad meg. Gondold meg, hogy hangom hívására megváltozhat kedvező helyzeted. Te most a Colonnák negyedében vagy, az a palota amott, zsúfolva van olyan harcosokkal, kik páncélosan térnek este nyugalomra. Ezek hívásomra megjelenjek és ha ezek egyszer vért kóstoltak, akkor még én sem tudlak megmenteni téged.

- Már az szent igaz, uram! - erősítette meg az egyik szolga – túl messzire merészkedtünk, itt van közelben Stefano Colonna palotája és abban tizennyolc új zsoldos és még hozzá normannok...

- És ha nyolcszázan volnának! - dühösködött Martino - mégsem dacolhat velem, enyéim közepette. Azonnal elragadni azt a lányt! Fogjátok meg! Támadjatok!

E szavakkal nekiment Adriánnak, akit azonban ez nem ért váratlanul, mert merőn figyelte ellensége mozdulatait. Védekezés közben felcsendült harci kiáltása: - Colonna! Segítséget! Colonna!

A hidegvérű és számító Adrian nem véletlenül húzta ennyire a tárgyalást. Már, amikor megszólította Orsinit, észrevett a hold fényében két páncélt csillogni az utca végén és helyesen következtette, hogy ezen a környéken azok csak Colonna zsoldosok lehetnek.

Szelíden lefektette a földre az elájult leánykát, eléje állt és háttal a falnak, megelégedett azzal, hogy védekezzék a támadások ellen.

A rómaiak, bár megszokták a rendetlen és heves harcot, nem voltak mesterei a vívásnak, így hát Adrián, ki éppen most került ki a német lovagok iskolájából, a túlerővel szemben is képes volt hosszabb ideig sikeresen védekezni. Meg azután, a kíséret legnagyobb része, nem is osztozkodott ura bősz dühében, féltették saját bőrüket is, ha netalán ilyen nagy urat megölnének és féltek a közelben lévő zsoldos hadtól is. A komoly harc helyett, inkább arra gondoltak, hogyan szökhetnek majd el, ha megtámadják őket, ami nem is késhetett, mert Benedetta már az első kardcsapások után hangos: »Colonna!« sivítással rohant a palota felé és később egészen eltűnt szemeik elől.

A két fegyveres pedig egyre közeledett az utcán. Az egyik nyers és bárdolatlan külsejű alak volt. Modora és fegyverkezése elárulták úgy származását, mint hivatását. Nagy tisztelettel beszélt kísérőjével, ezzel azt árulta el, hogy az sem lehet olasz ember, mert, ha észak fia szolgálta is a délvidékiek gonoszságait, megvetését iránta nem tudta eltitkolni soha.

A zsoldos kísérője harcias, de azért előkelőbb külsejű volt. Nem sisakot viselt, hanem vörös bársony barrettet, melynek hófehér tolla, homlokába lógott. Skarlátvörös gallérját nagy fehér kereszt díszítette hátán, mellvértje a legfinomabb acélból, megcsillant a hold fényében.

- Nem Rudolf, - így beszélt éppen, - ha ilyen finom életed van a vén cselszövőnél, úgy maradj, én nem csábítalak vissza a mi vidám bandánkba. De szólj, ez a Rienzi - csakugyan azt hiszed, hogy hatalma és befolyása van?

- Dehogy nemes uram, szó sincs róla. Tetszik a csőcseléknek, de a nemesség fütyül rá és ami a harcosokát illeti: nincs pénze!

- Szóval, a csőcseléknek tetszik?

- Igen: ha szónokol, odaszalad egész Róma.

- Hm. Ha a nemességet gyűlölik, és a harcosokat pénzért vásárolják, úgy a csőcselék percek alatt felülkerekedhetik. Ha jó a nép, gyenge a csőcselék, de ha romlott a nép, úgy erős a csőcselék. Azt hiszem, ez a Rienzi nem egyszerű lármacsináló, meg kell erről győződnöm. De micsoda zajt hallok? A szent sírra mondom, ez a mi ércünk csattogása.

- Hallod-e a hívást: Colonna?! - szólt Rudolf. - Bocsáss meg uram, de segítségükre kell sietnem.

- Siess fizetnek érte. De várj: ez egyszer nem érdekből, harci kedvemből követlek. Istenemre, nincs ennél szebb muzsika.

Adrian bátran, sebesülés nélkül védekezett még mindig, bár karja fáradni kezdett, lélegzete kifulladt és szemei a fáklyák fényétől már kápráztak. Martino már-már öndühétől merült ki, amikor kísérői elkiáltották magukat: - Menekülj, jönnek a banditák, el vagyunk árulva! - erre két szolga egy-kettőre már el is szeleit. A többi öt határozatlanul várta gazdája további parancsát, mire hirtelen köztük termett a fehértollas idegen.

- Micsoda?! - pattogta, - már el is készültetek? Ne... ne rontsátok el kis tréfánkat. Kezdjük el újra, kérem! Hogy áll a bál? Hah! Hatan egy ellen, nem csuda, hogy még néhány közreműködőt vártatok. Nézzétek, mi ketten a gyengébb oldalra pártolunk. Úgy... és most kezdődhet a komédia!

- Te gyalázatos, - ordította Orsini, - tudod-e, kivel beszélsz? Én Martino di Porto vagyok. Hát te?

- Walter de Monreal, provence-i nemes ember, a Szent Johannita-rend lovagja.

Elhangzott a név: annak a kornak legmerészebb és legelszántabb szabad katonájának neve és a rettegett név még Martino arcát is elsápasztotta, míg kísérői rémülten felkiáltottak.

- Ez meg itt a pajtásom, de azt hiszem, jobban ismeritek, mint engem. Rudolf, Szászországból, jó és alkalmas ember, kivált, ha jól megfizetik szolgálatait.

- Signor, - szólalt meg Adrián, - kezemben vagy, mert íme, ott közelednek már a mi embereink is. És csakugyan, a Colonna-palotából fáklyák fénye mellett közeledett egy fegyveres csapat.

- Menj hát nyugodtan haza és ha holnap vagy máskor, lándzsa, lándzsa ellen, kiállsz velem lovagi módra, vagy akár seregem, sereged ellen olasz módra, állok rendelkezésedre. Íme, itt van zálogom!

- Ez már derék beszéd, - helyeselt Monreal. - És ha az utóbbit választja, úgy rendelkezhet velem is.

Martino nem felelt, felvette a kesztyűt, keblébe rejtette és gyorsan tovasietett, csak mikor pár lépésnyire jutott, fordult vissza összeszorított ököllel Adrian felé és tehetetlen dühében, remegő hangon felkiáltott: - Hűség halálig!

Ez is az Orsini jelszavak egyike volt, melynek eredete homályba veszett, de a köztudat szerint, a Colonnák elleni halálos gyűlölet közmondását jelentette. Adrian még feleletre sem méltatta, Irénevel foglalkozott, ki ájultan hevert a földön. Rábízta a választ Monrealra.

- Nem hinném signor, - szólt ez hidegen és megvetőn, - hogy te képes légy hű lenni, legkevésbé élő lényhez!

- Nemes lovag, - szólalt meg Adrián, - nem veszed rossznéven, ugye, hogy nem fejeztem még ki hálámat? De, mint lovag, tudod jól, hová szólít elsősorban kötelességem.

- Úgy, hát egy leány az oka a háborúságnak! Nem is kérdem, kinek van igaza, ha a vetélytárs ekkora túlerővel, gazember módjára támad.

- Tévedés, jó uram. Csupán egy bárányt mentettem meg a farkas torkából.

- Saját lakomádra. Miattam! - nevetett pajkosan a lovag.

Adrian is mosolygott, de a fejét rázta. Kissé feszélyezte helyzete. Szerette a női nemet, de azért önzetlenségére is büszke voltos - hisz kereste a népszerűséget - a nép előtt csak bátorságával kívánt tündökölni, így hát nem akarta jó hírét azzal elhomályosítani, hogy a lányt, kinek szépségét egyébként még észre sem vette, saját lakásába vitesse. A lány még mindig ájultan feküdt. Senki sem ismerte nevét és lakását. A dajka nyomtalanul eltűnt. Nem lehetett szegénykét, az utcán fekve hagyni, még kevésbé másra bízni. Amint magához szorította, érezte emberbaráti szívében, hogy ez a lány máris drága neki. Így hát röviden előadta a körülötte állóknak a tényállást és megparancsolta a fáklyásoknak, hogy világítsák meg útját.

- Lovagom, - fordult azután Monrealhoz, - ha nincs jobb terved, úgy szerencséltess engem és légy vendégem.

- Köszönöm, - válaszolt ez, - de nekem is meg vannak az én kis dolgaim. Viszontlátásra! Még találkozunk. Édes jó éjszakát és kellemetes álmokat! - Ezzel Rudolf kíséretében folytatta útját.

Róma nagy kiterjedése és az ehhez mért gyér lakosság, egyes utcákat teljesen kihalttá változtatott. Így tehették meg a főurak, hogy egész utcasorokat foglaltak le és azokat várszerűen megerősítették a maguk, rokonságuk és csatlósaik lakóhelyéül. Ily módon szinte kis városokat és udvartartásokat rendeztek be maguknak az előkelőbb családok. Adrian lakása Stefano Colonna palotájában volt, éppen szemben a hatalmas rokon lakosztályával. Léptei közeledtén kinyílt a súlyos kapu, ő végigment a pompás lépcsőcsarnokon, ölében hordva édes terhét és belépett szobájába, melyet az ő képzett ízlése, az akkori időkben még szokatlan, szinte hallatlan pompával rendezett be. Szobrok és mellszobrok álltak szerteszét, lombardiai szőnyegek borították a falakat és a nehéz faragott székeket.

- Hé! Világosságot és bort! - kiabálta belső szolgája.

- Hagyjatok magunkra! - szólt Adrián, miközben Iréne halvány arcára tekintett, melynek szépségéről most a fényes világításnál meggyőződhetett - és édes, de szenvedélyes remény töltötte el szívét.

V. FEJEZET
Összeesküvés

Javakorbeli férfi ült iratokkal zsúfolt íróasztala mellett. Szobája alacsony és hosszúkás volt, telve a régi Róma félig elpusztult műemlékeivel. A szobában azonban a legnagyobb értéket a harminc-negyven kötetből álló könyvtár képviselte, ami abban az időben már tekintélyes könyvtárt jelentett. A köteteket javarészt maga a tulajdonos másolta le eredeti halhatatlan kéziratokból. Ott ült e kincsek tulajdonosa, mély gondolatokba merülve, összeráncolt homlokkal és gondolatai ugyancsak távol álltak egy tudós üres álmodozásaitól! A szelíd holdfény megvilágította arcvonásait, melyek komolyak és méltóságteljesek voltak. Sűrű barna fürtök - ami német császári eredetét árulta el - omlottak magas és jelentős homlokára. Szemei emlékeztettek a régi görög művészek szobrainak szemére, bár vonásai éppoly kevéssé voltak görög metszésűek, mint német származásra vallók. Kemény előre ugró álla, sasorra, beesett orcái, az erőteljes római faj jellegét viselték és nagyszerű modellül szolgálhattak volna egy festőnek az ifjú Brutus ábrázolásánál. Éles metszésű arca és a rövid felső ajka nem viselték az általánosan dívó szakállt. A még meglévő portréi a nagy Napóleon képével mutatnak hasonlóságot, nem éppen a vonásokban, mert a római vonásai élesebbek és szigorúbbak voltak, de a fölényes erő öntudatának kifejezésében. Bár a tudós még fiatal volt, arca mégis nélkülözte fiatalsága üdeségét és frissességét és a formák rugalmasságát. Bár kortársai nagyon szépnek tartották, de valószínűleg nem annyira szabványos szépsége miatt, hanem inkább magas termetéért, amit akkor többre becsültek, mint napjainkban és ama nemes fenségért, mi lényéből áradt és ami abban a nyers korban valami ritkaság volt.

Rienzi jelleme, pályafutásának minden emelkedésénél, mind erőteljesebben és szilárdabban fejlődött ki. Már származásának körülményei is hozzájárultak becsvágya felkeltéséhez. Szülei szegények és alacsony sorsnak voltak ugyan, de azért édesapja mégis természetes fia volt VII. Henriknek és ezért szülei kötelességüknek tartották, hogy nevelésére igen nagy gondot fordítsanak. E császári származásnak tudata folytán, Rienzi már gyermekkorában nemcsak, hogy egyenlőnek érezte magát a római nemességgel, hanem mindenben túlszárnyalni óhajtotta őket. Megismerve Róma történetét, lángoló honszeretet költözött leikébe és származására való büszkeségét felváltotta az a büszkeség, hogy római lehetett. Mindig többre becsülte azt, hogy római plebejus, mint azt, hogy német császár leszármazottja. Fivérének gyászos vége és sorsának fordulatai jellemét még komorabbá tették és végül ezt a rendkívüli embert, minden törekvése egyetlenegy cél felé ösztönözte, ami azután ezt a misztikus-vallásos és éppen annyira hazafias szellemet, kötelessége és szenvedélye útján, szinte dicsfénnyel övezte.

- Igen, - szólalt meg Rienzi, felriadva álmodozáséiból - közeleg a nap és Róma feltámad hamvaiból. Az igazság megfossza a bitorlókat trónjaiktól. A rómaiak biztonsággal járnak-kelnek majd újra fórumukban. Cato szellemét felidézzük sírjából. És én... én leszek mind ennek az eszköze! Az utókor az új Róma falain az Én nevemet olvassa majdan!

Halk kopogás hallatszott ajtaján és szolgája Orvielo püspök látogatását jelentette be.

- Nagyszerű! Világosságot gyorsan! Micsoda megtiszteltetés!

- Semmi, semmi! - szólt a belépő püspök és bizalmasan helyet foglalt, - csak semmi ceremónia az egyház szolgái között. Ah... sohasem volt nagyobb szűksége egyházunknak hü szolgákra, mint napjainkban. Az a sok arcpirító harc városszerte, Szent Péter oltárának városában, az egész kereszténységet joggal megbotránkoztatják.

- És ez így lesz, - válaszolta Rienzi, - amíg a pápa őszentsége el nem foglalja ismét Rómában ősi trónját és erős kézzel meg nem fékezi a nemesek erőszakoskodásait.

- Óh, - szólt a püspök, - ez csak szóbeszéd. Ha a pápa Avignonból Rómába térne vissza, úgy - Szent Péter vérére mondom - nem ő hajlítaná térdre a dölyfös urakat, hanem azok a pápát. Hisz bölcs elődje kénytelen volt Avignonba szökni és a nemes Bonifáciust - hisz emlékszel még, - aki igazán bátor ember volt, az Orsini család elődei megalázták és ő, mint kalitkába zárt madár, hasztalanul küzdött ellenük haláláig. Róma múltjáról beszélsz, nos, ennek a múltnak emléke nem nagyon kellemes a pápáknak.

- Hát jó! - bólintott Rienzi és közelebb húzódott a püspökhöz. - Igazad van... bevallom... És ha a nemesség akkor vakmerő és makacs volt, ma még százszorta vakmerőbb és makacsabb.

- Hisz még engem is, - folytatta Raimund és arcába szökött a vér, - a pápa vikáriusát és helyettesét megsértett Stefano Colonna, aki pedig annyi kitüntetést és kegyet élvezett a pápáktól. Nyílt utcán kigúnyolták szolgái az enyémeket. És én... a királyok királyának delegátusa kénytelen voltam falhoz lapulni, míg az a gazember tovább nem vonult! És az istenkáromló nem átallott, mikor elhaladt mellettem, e szavakkal aposztrofálni: »Bocsánat, püspök úr, de ennek a világnak előjogai vannak azzal a másikkal szemben!«

- Ily vakmerő volt?! - szólt Rienzi és eltakarta arcát, mert valami különös mosoly, mely komoly vonásait teljesen megváltoztatta, derengett ajkai körül - akkor hát eljött az idő...

- Mire? - szakította félbe hevesen a püspök. - Mit tehetünk? Ne ábrándozz folyton, térj már vissza e földre, nézzél józanul magad köré és mondd, mit lehet tenni?

- Uram, - szólalt meg Rienzi komolyan, - nektek, magas rangunknak az a szerencsétlenségetek, hogy nem ismeritek sem a népet, sem az idők jeleit. Akik magas hegycsúcsokon állnak, nem látnak mást, csak felhőket és csak jóval alacsonyabban állók veszik észre az emberi lakóhelyeket is. Ti is a fennkölt magasságból tekintek le és csak a felhőkárpitot látjátok, addig én. az alacsonyabb nézőpontomon látom a pásztornépet, mely jószágát viszi biztos helyre a közelgő vihar elől. Semmi kétségbeesés uram... a türelemnek is meg van a határa és ezt a határt túlhaladták már. Róma csak alkalomra vár és ez el is jön nemsokára, hogy felkeljen elnyomói ellen.