Fordította: Till Tamás

A Spiderwick krónika / Manók könyve

© 2003 by TonyDiTerlizzi and Holly Black

A mű eredeti címe: The Spiderwick Chronicles, The Field Guide

A Spiderwick krónika / A varázskő

© 2003 by Tony DiTerlizzi and Holly Black

A mű eredeti címe: The Spiderwick Chronicles, The Seeing Stone

A Spiderwick krónika / Lucinda titka

© 2003 by Tony DiTerlizzi and Holly Black

A mű eredeti címe: The Spiderwick Chronicles, Lucinda’s Secret

A Spiderwick krónika / A Törpekirály fogságában

© 2004 by Tony DiTerlizzi and Holly Black

A mű eredeti címe: The Spiderwick Chronicles, The Ironwood Tree

A Spiderwick krónika / Mulgarath haragja

© 2004 by Tony DiTerlizzi and Holly Black

A mű eredeti címe: The Spiderwick Chronicles, The Wrath of Mulgarath

Hungarian edition: © 2004, 2005 and 2020 by Ciceró Könyvstúdió, an imprint of GABO

Hungarian translation © Till Tamás, 2004, 2005, 2020

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-149-1

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Tartalom

MANÓK KÖNYVE

ELSŐ FEJEZET

amelyben a Grace gyerekek megismerkednek új otthonukkal

MÁSODIK FEJEZET

amelyben két falat is megvizsgálnak, teljesen eltérõ módszerekkel

HARMADIK FEJEZET

amelyben sok talányos kérdés merül fel

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben a gyerekek kapnak néhány választ, de nem mindig az általuk feltett kérdésre

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Jared egy könyvet olvasgat, majd csapdát állít

HATODIK FEJEZET

amelyben nem várt dolgok kerülnek elõ a jégszekrénybõl

HETEDIK FEJEZET

amelyben fény derül az egerek sorsára

A VARÁZSKŐ

ELSŐ FEJEZET

amelyben egy macska és még sok minden más eltûnik

MÁSODIK FEJEZET

amelyben több dolgot is kipróbálnak, és egy kísérletet is elvégeznek

HARMADIK FEJEZET

amelyben Mallory végre hasznát látja a tõrének és a vívótudományának

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben Jared és Mallory jó néhány dologra rábukkannak, de nem egészen arra, amit keresnek

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben fény derül az eltûnt macska sorsára

HATODIK FEJEZET

amelyben Jared nehéz döntésre kényszerül

HETEDIK FEJEZET

amelyben Simon még önmagán is túltesz, és egy új kedvencet talál magának

LUCINDA TITKA

ELSŐ FEJEZET

amelyben számos ruhadarabot kifordítanak

MÁSODIK FEJEZET

amelyben igen sok az õrült

HARMADIK FEJEZET

amelyben számos történetet elmesélnek, és felfedeznek egy lopást

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben a Grace gyerekek az eltûnt könyv után kutatnak

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben sok a talány, de kevés a megfejtés

HATODIK FEJEZET

amelyben Jared beváltja a fukka jövendöléseit

HETEDIK FEJEZET

amelyben Jared végre egyszer örül annak, hogy van egy ikertestvére

A TÖRPEKIRÁLY FOGSÁGÁBAN

ELSŐ FEJEZET

amelyben igen nagy a küzdelem

MÁSODIK FEJEZET

amelyben a Grace ikrek hármas ikrekké válnak

HARMADIK FEJEZET

amelyben Simon megfejt egy talányt

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben az ikrek felfedeznek egy fát, amely nem olyan, mint a többi

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Jared és Simon felébreszti Hófehérkét

HATODIK FEJEZET

amelyben a kövek beszélni kezdenek

HETEDIK FEJEZET

amelyben váratlan fordulat következik be

MULGARATH HARAGJA

ELSŐ FEJEZET

amelyben a világ a fejetetejére áll

MÁSODIK FEJEZET

amelyben egy régi barát visszatér

HARMADIK FEJEZET

amelyben Jared olyan dolgokat tud meg, amelyekrõl jobban szeretett volna nem tudni

NEGYEDIK FEJEZET

amelyben mindent bedobálnak a tûzbe

ÖTÖDIK FEJEZET

amelyben egy mondat értelmet nyer

HATODIK FEJEZET

amelyben elszabadul a pokol

EPILÓGUS

amelyben a Grace gyerekek fantasztikus kalandjai befejezõdnek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

Nagyanyámnak, Melvinának,
aki azt mondta, hogy nekem pont
egy ilyen könyvet kellene írnom,
amire én azt válaszoltam,
hogy az sohasem fog sikerülni.
— H.B.

Arthur Rackhamnek,
akinek azt kívánom,
hogy másoknak is annyi ihletet
és bátorítást adjon, mint nekem.
— T.D.

Manók Könyve

Első fejezet

amelyben a Grace gyerekek megismerkednek új otthonukkal

Ha valaki megkérdezte volna Jared Grace-től, hogy mi lesz a fivére és a nővére, ha felnő, gond nélkül válaszolt volna. Azt felelte volna, hogy Simon, a fivére állatorvos lesz vagy oroszlánszelídítő, a nővére, Mallory pedig olimpiai bajnok vívónő, hacsak nem döf le addig valakit a kardjával, mert akkor börtönbe kerül. Ám azt nem tudta volna megmondani, hogy őbelőle mi lesz. Nem mintha bárki is megkérdezte volna, vagy kikérte volna a véleményét bármiben is.

Mint például abban, hogy új házba költöznek. Jared Grace hunyorogva felnézett a házra. Elmosódott körvonalakkal talán megszépül az épület.

– Hát ez egy viskó – sóhajtott fel Mallory, miután kiszállt a furgonból.

Bár valójában az épület inkább olyan benyomást tett, mintha egy tucat viskót hánytak volna egymásra. Több kéménye volt, a tetőből pedig egy hosszú vasrács meredt fölfelé, mint valamiféle csiricsáré kalap.

– Azért annyira nem rossz – mondta az édesanyjuk kissé erőltetett mosollyal. – Viktoriánus stílusban épült.

Simon, Jared ikertestvére egyáltalán nem tűnt elégedetlennek. Nyilván arra gondolt, hogy most még több állata lehet majd. Figyelembe véve, hogy Simon mi mindent zsúfolt be közös New York-i hálószobájukba, Jared úgy számolt, hogy jó sok itteni nyúlra, sündisznóra és még ki tudja, milyen állatokra lesz szükség ahhoz, hogy fivére boldog legyen.

– Gyere már, Jared! – kiáltott vissza Simon. Jared csak ekkor vette észre, hogy már mindenki a bejárati lépcsőnél áll, ő egyedül maradt ott a pázsiton, és bámulta tovább a házat.

Az ütött-kopott, szürke bejárati ajtón a festék már teljesen kifakult. A repedésekben és az ajtópántok körül meghatározhatatlan színű festéknyomokat lehetett felfedezni. Az ajtó közepén egy vastag szögön rozsdás kosfej függött; ez volt a kopogtató.

Édesanyjuk beleillesztette a sűrűn fogazott kulcsot a zárba, és elfordította, aztán a vállával nagyot taszítva belökte az ajtót. Egy gyengén megvilágított előtérbe jutottak. Csak egyetlen ablak volt félúton a lépcsők felett – a festett üvegtáblákon keresztül sejtelmes vörös fény vetült a falakra.

– Pont olyan, mint ahogy az emlékeimben élt – mondta mosolyogva az édesanyjuk.

– Csak sokkal lepattantabb – tette hozzá Mallory.

Az asszony nagyot sóhajtott, de nem válaszolt.

Az előtérből nyílt az ebédlő, amelyben egyetlen bútordarab állt: egy hosszú, sok vízfolttól elszíneződött asztal. A mennyezeti vakolat több helyen megrepedezett, a csillár kopott huzalon lógott.

– Gyerekek, miért nem kezditek behordani a holmikat a kocsiból?

– Ide? – kérdezte Jared.

– Igen, ide – felelte édesanyja, miközben letette a bőröndjét az asztalra, nem törődve a mozdulata nyomán felszálló porfelhővel. – Ha Lucinda nagynénétek nem engedte volna meg, hogy idejöjjünk, nem tudom, mit csináltunk volna. Legyünk hálásak neki!

Egyikük sem szólt egy szót sem. Jared próbált hálát érezni, de igazából sehogy sem ment neki. Amióta az apjuk elköltözött tőlük, csak rossz dolgok történtek. Az iskolában összeverekedett egy másik fiúval, és bár a bal szeme feletti kék folt már kezdett elhalványulni, ezt nem lehetett egykönnyen elfelejteni. Most meg itt van ez a ház – ilyen vacak helyen még sose laktak.

– Jared – szólalt meg az anyja, mielőtt követte volna Simont, aki már indult kifelé, hogy megkezdje a furgon kipakolását.

– Igen?

Az asszony megvárta, míg a két másik gyerek kiér az előtérbe.

– Most itt az alkalom, hogy új életet kezdj… bár ez mindannyiunkra vonatkozik. Rendben?

Jared kelletlenül bólintott. Nem volt szükséges, hogy az anyja tovább folytassa – csak azért nem dobták ki az iskolából, mert már épp a költözés küszöbén álltak. Emiatt is hálásnak kellett volna lennie. De sajnos képtelen volt rá.

Odakinn Mallory épp a hajókoffer tetejéről szedett le két bőröndöt:

– Úgy hallottam, hogy már nem is akar enni.

– Ki? Lucinda néni? Á, csak már nagyon öreg – mondta Simon. – Öreg és bolond.

Mallory tagadólag rázta a fejét.

– Hallottam, amikor anya telefonált. Azt mondta Terrence bácsinak, Lucy néni azt hiszi, hogy a manók hozzák neki az ételt.

– Miért, mire számítottál? Hiszen a bolondokházában van – mondta Jared.

Mallory tovább folytatta, mintha nem is hallotta volna Jared megjegyzését:

– A néni azt mondta az orvosoknak, hogy az étel, amit kap, jobb, mint amit ők valaha is kóstolni fognak.

– Ne hantázz – szólt rá Simon, majd bemászott a hátsó ülésre, és kinyitotta az egyik bőröndöt.

Mallory vállat vont.

– Ha a néni meghal, ezt a házat valaki örökölni fogja, és akkor megint költözhetünk.

– Lehet, hogy visszamehetünk a városba – mondta Jared.

– Azt lesheted! – szólalt meg Simon, miközben egy köteg zoknit halászott elő az egyik bőröndből. – Jaj, ne! Jeffrey és Citrancs kirágta magát!

– Anya mondta neked, hogy ne hozd el az egereket – korholta Mallory. – És azt is hozzátette, hogy itt már lehetnek normális állataid.

– Ha elengedtem volna őket, akkor már elpusztultak volna valami csapdában – morgott Simon, miközben kifordította a zoknit, amelyből a lyukon át kikandikált a mutatóujja. – Egyébként te is elhoztad az összes vívókacatodat.

– Azok nem kacatok! – morogta Mallory. – És azok nem élnek!

– Fogd be! – kiáltotta Jared, közelebb lépve a nővéréhez.

– Ne hidd, hogy mert nemrégiben kaptál egyet a szemed alá, nem kaphatsz egyet a másik alá is! – Mallory lófarka ide-oda himbálózott, amint szembefordult az öccsével. Aztán egy nehéz bőröndöt nyomott a kezébe. – Menj, és vidd be ezt, ha olyan nagylegény vagy!

Bár Jared tudta, hogy egy napon magasabb és erősebb lesz, mint a nővére – amikor Mallory már nem tizenhárom éves lesz, és ő nem kilenc –, egyelőre nehezére esett ezt elképzelni.

Jarednek sikerült elcipelnie a bőröndöt az ajtóig, de ott ledobta. Úgy gondolta, hogy innentől húzni fogja, ha muszáj, úgyse jön rá senki. Egyedül volt az előtérben, és már nem emlékezett, hogyan lehet eljutni az ebédlőbe. Az előtér ugyanis kettévált két másik előtérre, ezeken keresztül lehetett bejutni a ház belsejébe.

– Anya! – Hangosan akart kiáltani, de még saját maga is alig hallotta a hangját.

Nem jött válasz. Óvatosan tett egy lépést, majd még egyet, míg meg nem nyikordult a padló: ekkor megtorpant.

Amint így mozdulatlanul állt, a falban zizegni kezdett valami. Tisztán hallotta, hogy az a valami felfelé halad, de amikor a plafonig ért, megszűnt a zörgés. A fiú szíve a torkában dobogott. Biztosan egy mókus volt – gondolta. Végül is a ház az összedőlés szélén állt. Bármilyen állat befészkelhette magát ide. Szerencséjük van, ha nem találnak medvét az alagsorban vagy madarakat a fűtőrendszer csöveiben, ha egyáltalán van itt fűtés.

– Anya? – szólalt meg újra a fiú, ezúttal még elhalóbb hangon.

Ekkor kinyílt mögötte az ajtó: Simon jött be befőttesüvegekkel a kezében, amelyekbe két gülüszemű szürke egér volt bezárva. Mallory mogorva tekintettel a háta mögött állt.

– Valami zajt hallottam a falból – mondta Jared.

– Miféle zajt? – kérdezte Simon.

– Nem is tudom… – Jared nem akarta beismerni, hogy egy pillanatra azt hitte, kísértet volt. – Egy mókus lehetett.

Simon érdeklődéssel vizsgálgatta a falat. Az aranybrokát tapéta több helyen fölpúposodott és levált.

– Úgy gondolod, hogy bejött a házba? Mindig szerettem volna egy mókust.

Láthatólag egyikük sem hitte, hogy a falból jövő zaj bármiféle aggodalomra kellene hogy okot adjon, így Jared sem beszélt róla többet. Miközben a bőröndöt az ebédlő felé vitte, New York-i kis lakásukra gondolt és a válás előtti családi életükre. Szerette volna, ha ez csak egy bolondos kirándulás lenne, és nem a valódi élete.

Második fejezet

amelyben két falat is megvizsgálnak, teljesen eltérõ módszerekkel

Az állandó beázások miatt a felső emeleti helyiségek padlózata – három hálószoba kivételével – annyira elkorhadt, hogy életveszélyessé vált. Az egyik ép hálószobát az anyjuk kapta, a másikat Mallory, a harmadikon pedig Jared és Simon osztozott.

Mire a kicsomagolással végeztek, a szoba Simon felőli oldalát, a komódot és az éjjeliszekrényt is elborították a terráriumok és akváriumok. Néhányban halak úszkáltak, másokban gyíkok vagy egerek hemzsegtek, de voltak különböző állatok alommal ellátott ketrecekben is. Anyja azt mondta Simonnak, hogy minden állatát elhozhatja, az egerek kivételével. Azokat gusztustalannak találta, mivel Simon az alattuk lakó Levette néni egérfogójából mentette ki őket. Mindenesetre úgy tett, mintha nem venné észre, hogy Simon mégiscsak elhozta az egereket.

Jared hánykolódott, forgolódott a kényelmetlen matracon, a párnát a fejére húzta, mintha meg akarná fojtani magát, de sehogy sem tudott elaludni. Egyáltalán nem bánta, hogy a fivérével közös a szobájuk, de a ketrecekben izgő-mozgó, kaparászó, időnként csipogó állatokkal együtt lenni hátborzongatóbb volt, mint ha egyedül kellett volna aludnia. Eszébe jutott a falból jövő rejtélyes zaj. Korábban is egy szobán osztozott Simonnal és ezekkel a dögökkel, de a városban az állatok zaja beleveszett az autók berregésébe vagy a szirénák vijjogásába, a beszűrődő emberi hangok morajába. Itt minden teljesen ismeretlen és idegen volt a számára.

Az ajtó nyikorgására riadt fel. Idegesen felült az ágyában. Egy fehér leplet viselő alak állt az ajtóban; hosszú, sötétbarna haja volt. Jared olyan gyorsan pattant ki az ágyból, hogy fel se tudta fogni, mit csinál.

– Csak én vagyok – suttogta a kísértet. Mallory volt az, hálóingben. – Azt hiszem, hallottam a mókusodat a falból.

Jared, aki az imént az ágy mögé kuporodott félelmében, most felegyenesedett. Nem tudta eldönteni, mit gondoljon magáról: ilyen nyúlszívű lenne, vagy csak kiválóak a reflexei? Simon eközben békésen horkolt a másik ágyban.

Mallory csípőre tette a kezét.

– Gyere már! Az a mókus nem fog ránk várakozni, hogy ugyan fogjuk már meg!

Jared megrázta ikertestvére vállát.

– Simon, ébredj! Új kedvenc a láthatáron! Egy móóóóóókus!

Simon összerezzent, felnyögött, majd megpróbálta a takarót a fejére húzni.

Mallory felnevetett.

– Simon – mondta Jared, egészen közel hajolva hozzá, sürgető hangon. – Itt a mókus, a mókus!

Simon kinyitotta a szemét, és morcosan nézett rájuk:

– Hagyjatok aludni!

– Anya elment tejért és müzliért – mondta Mallory, miközben lehúzta róla a takarót. – Megbízott, hogy vigyázzak rátok. De nincs sok időnk: mindjárt visszaér.

A testvérek hangtalanul osontak végig új házuk sötét folyosóin. Mallory haladt elöl; mindig csak pár lépést tettek előre, aztán megálltak, hogy füleljenek. A falból kaparászás hallatszott, majd apró lábak dobogása.

A futkározás zaja erősödött, amint a konyhához közeledtek. Jared észrevett egy lábost a mosogatóban, amely még őrizte vacsorájuk, a finom sajtos makaróni odaszáradt maradványait.

– Szerintem itt van! Hallgassátok csak! – súgta nekik Mallory.

A zaj egyszerre csak teljesen megszűnt.

Mallory felkapta a seprűt; úgy tartotta, akár egy baseballütőt.

– Rávágok a falra, hogy megnézzük, mi van a vakolat mögött – mondta.

– De anya észre fogja vinni a lyukat, amikor visszajön – aggodalmaskodott Jared.

– Ebben a romházban? Ugyan már!

– És mi van, ha eltalálod a mókust? Még megsérül szegényke… – szólt közbe Simon.

– Csitt! – intette le Mallory. Mezítláb néhány lépést tett előre, aztán a söprűnyéllel a falra sújtott. Az ütés átszakította a vakolatot, porfelhőt kavarva a levegőben. Mallory hajára is bőven jutott a lisztfehér porszemekből, s ettől a lány még inkább hasonlatossá vált egy kísértethez. Odanyúlt a lyukhoz, és letört egy újabb vakolatdarabot.

Jared is közelebb lépett. Érezte, hogy végigfut a hátán a hideg.

Deszkákat látott, amelyek között a hasadékokat ronggyal bélelték ki. Mallory újabb vakolatdarabokat tört le, hogy többet lássanak. Függönyök maradványait, gyűrött selyem- és csipkefoszlányokat pillantottak meg. A fagerendákba mindkét oldalon gombostűk voltak szúrva, egyik a másik fölé, tekergőző vonalat alkotva. Az egyik sarokban egy játékbaba feje árválkodott. Mellette döglött svábbogarak girlandként voltak egybefőzve. Kezetlen és lábatlan ólomkatonák hevertek szanaszét, mint valami elpusztult hadsereg. Csorba tükördarabok csillogtak egy helyen – valaki egykor odaragasztotta őket.

Mallory benyúlt az odúba, és előhúzott belőle egy érmet. Ezüstérem volt, vastag kék szalaggal.

– De hisz ez az én vívóérmem!

– Úgy látszik, a mókus ellopta – mondta Simon.

– Nem hiszem… ahhoz ez túl fura – mondta Jared.

– Diana Beckleynek menyétjei voltak, és folyton ellopták a Barbie-babáit – magyarázta Simon. – Egyébként nagyon sok állat szereti a csillogó tárgyakat.

– De nézzétek meg ezt! – mutatott Jared a svábbogarakra. – Melyik menyét csinál ilyen undorító csicsákat?

– Vegyük ki innen az egész hóbelevancot – határozta el Mallory. – Ha nem lesz fészke, talán vissza se jön a házba.

Jared habozni látszott. Nem akarta bedugni a kezét a falba. Mi van, ha az állat még mindig ott lapul, és miközben ő befelé tapogatózik, megharapja? Lehet, hogy nem jól tudja, de a mókusok általában nem ennyire hátborzongatóak.

– Szerintem ne csináljuk ezt! – bökte ki végül.

Ám Mallory nem figyelt rá. Már húzta is a lyukhoz a szemetest. Simon pedig kezdte kicibálni a dohos szagú rongyokat.

– Különös, hogy sehol sincs ürülék.

Simon bevágta a szemétbe a rongyokat, aztán kihúzott még egy marokravalót. Az ólomkatonákat azonban nem dobta ki azonnal.

– Ezek tök jók, nem, Jared?

Jared bólintott, de megjegyezte:

– Jobb lenne, ha lenne kezük.

Simon egy párat mindazonáltal a pizsamája zsebébe dugott.

– Simon – kérdezte Jared –, volt már dolgod ilyen állattal? Úgy értem, hogy ez az egész meglehetősen különös. Ez a mókus ugyanolyan bolond lehet, mint Lucy néni!

– Tényleg teljesen őrült — válaszolt Simon kuncogva.

Mallory nagyot sóhajtott, aztán elhallgatott.

– Most hallom megint.

– Azt? – kérdezte Jared.

– Igen! Csitt! Ott van! – Mallory újra felkapta a seprűt.

– Csönd legyen! – suttogta Simon.

– Csöndben vagyunk – sziszegte vissza neki Mallory.

– Pszt! – mondta Jared.

A három gyerek odaosont, ahonnan a hang jött. De most egészen másképp szólt: eddig apró lábacskák dobogását hallották, amint végigszaladnak egy gerendán, most viszont karmok csikorogtak egy fémes felületen.

– Nézzétek! – kiáltotta Simon, miután egy kis eltolható ajtót vett észre a falban.

– Étellift – magyarázta Mallory. – Ezzel küldték fel a szolgák a reggelit vagy a vacsorát, amit aztán odafenn tálaltak fel. Valamelyik fenti szobában kell hogy legyen egy másik, ugyanilyen ajtó.

– Úgy tűnik, hogy ez a fura állat jelenleg a liftaknában van – szólalt meg Jared.

Mallory egész testével behajolt a liftbe.

– Én túl nagy vagyok ide. Másszon be valamelyikőtök!

Simon kétkedve nézett a lányra.

– Mi van, ha a lift kötelei elszakadnak?

– Nem fogsz túl sokat zuhanni – közölte Mallory, a két fiú legnagyobb megrökönyödésére.

– Jó, majd én megyek – vállalkozott Jared, és örült, hogy valami olyat tud, amit Mallory nem. A lány emiatt mintha kissé mérges lett volna, Simon viszont inkább aggódott.

A lift belül koszos volt és dohszagot árasztott. Jared maga alá húzta a lábait, és lehajtotta a fejét – épp hogy csak befért.

– Ez a mókusféleség még mindig az étellift aknájában van? – Simon hangja távolinak tetszett, és úgy szólt, mint egy repedt fazék.

– Nem tudom – válaszolt Jared halkan, figyelve, ahogy visszhangzanak a szavai. – Nem hallok semmit.

Mallory megrántotta a kötelet. Az étellift megrázkódott, és megindult Jareddel felfelé az aknában.

– Látsz valamit? – kérdezte Mallory.

– Nem – szólt vissza Jared. Hallotta a kaparászó zajt, de csak nagyon távolról. – Koromsötét van.

Mallory visszaengedte a csörlővel az ételliftet.

– Kell hogy legyen itt valahol valami világító alkalmatosság.

Sorra kihúzgálta a fiókokat, míg végre talált egy félig leégett gyertyát és egy befőttesüveget. A gáztűzhely egyik rózsáján meggyújtotta a gyertya kanócát, a felforrósodott viaszt belecsepegtette az üvegbe, majd a még folyékony anyagra rányomta a gyertya végét, amely így egy helyben maradt.

– Tessék, Jared. Világíts ezzel!

– Mallory, már nem hallom azt a valamit – mondta Simon.

– Lehet, hogy elbújt valahová – felelte a lány, majd ismét megrántotta a kötelet.

Jared megpróbált még jobban összekuporodni, de nem ment. Először szólni akart nekik, hogy ez az egész egy nagy hülyeség, és ő be van rezelve, de aztán nem mondott semmit. Az étellift egyre feljebb ment a sötétben, miközben Jared maga elé tartotta a hevenyészve összeeszkábált lámpát.

Az étellift tovább emelkedett a fal mentén. A gyertya gyenge fényében a tárgyak körvonalai bizonytalanul inogtak.

A mókus ott lehetett volna Jared közelében, akár hozzá is érhetett volna, a fiú akkor sem vette volna észre.

– Nem látok semmit – szólt le a testvéreinek, de nem volt róla meggyőződve, hogy meg is hallják.

Lassan haladt felfelé. Úgy érezte, alig kap levegőt. A térde nyomta a mellkasát, maga alá húzott lába a mozdulatlanságtól kezdett görcsöt kapni. Azon tűnődött, hogy vajon nem a gyertya szívja-e el előle a maradék oxigént.

Egyszerre csak az étellift összerázkódott és megállt. Valami kaparászás hallatszott a fémdoboz külseje felől.

– Nem megy feljebb – hallatszott Mallory hangja alulról.

– Látsz valamit?

– Semmit – mondta Jared. – Azt hiszem, beragadtam.

A kaparászás folytatódott: mintha valaki a karmával át akarta volna szakítani az étellift fémdobozának tetejét. Jared elkezdett kiabálni, és belülről püfölte a mennyezetet, remélve, hogy így elijeszti a kaparászót.

Ekkor az étellift hirtelen újra emelkedni kezdett, majd ismét megállt, ezúttal egy kis szobánál, amelyet gyéren megvilágította kis ablakon keresztül besütő holdfény.

Jared kimászott a fémdobozból.

– Sikerült! Fenn vagyok! – kiáltotta.

A szobának alacsony mennyezete volt, a falakat könyvespolcok borították. Amint jobban körülnézett, rájött, hogy sehol sincs ajtó.

Jared szorongva állapította meg, hogy igazából nem tudja, hova is került.

Harmadik fejezet

amelyben sok talányos kérdés merül fel

Jared körülnézett a szobában. Aprócska könyvtárszoba volt, középen hatalmas íróasztallal. Egy nyitott könyv feküdt rajta és egy ódivatú, kerek üveges okuláré, amely megcsillant a gyertyaláng fényében. A fiú közelebb lépett. A halvány fény végigpásztázott a polcokon, egyenként megvilágítva a könyveket. Különös címeik voltak: A skót törpék története, Rövid összefoglalás manójelenésekről a világ minden tájáról, Rovarok és más repülő lények anatómiája.

Az íróasztal szélén befőttesüvegek sorakoztak bogyókkal, szárított növényekkel és kerek folyami kavicsokkal töltve. Odébb egy vízfestményvázlat volt látható, melyen egy kislány játszott az apjával a gyepen. Majd Jared pillantása egy cédulára esett, amely egy vékony porréteggel borított, nyitott könyvön hevert. A régi papír már teljesen megsárgult, és kézírással a következő különös versike állt rajta:

Abban a törzsben megleled

Mi a titka az embernek

Ha igaz vagy hamis ugyanaz

A hírnevemnek jót tesz az

Csak tovább, egyre fel, még és még

Barátom, sok szerencsét

Felemelte az írást, és figyelmesen elolvasta. Az az érzése támadt, mintha valaki szándékosan hagyta volna itt ezt az üzenetet. De ki? És mit jelent ez a versike?

Kiáltást hallott alulról:

– Mallory! Simon! Mit csináltok itt?

Jared felsóhajtott. Anya tehát most ért vissza az üzletből.

– Egy mókus van a falban – hallotta Jared Mallory hangját.

Az anyja letorkolta.

– És hol van Jared?

A testvérek nem feleltek.

– Engedjétek le az ételliftet. Ha a fivéretek benne van…

Mire Jared odaszaladt, már csak azt látta, hogy az étellift eltűnik a süllyesztőben.

A gyertya vészesen pislákolni kezdett, a láng összevissza imbolygott a fiú hirtelen mozdulatától, de végül is nem aludt ki.

– Látod, nincs itt – mondta halkan Simon.

Az étellift ekkor érhetett le üresen.

– Jó, de akkor hol van?

– Nem tudom – felelte Mallory. – Talán az ágyában, és már alszik.

Az anyjuk nagyot sóhajtott.

– Jó, akkor menjetek ti is, és kövessétek a példáját, de most azonnal!

Jared hallotta, amint lépteik egyre távolodnak. Most várniuk kell egy darabig, mielőtt újra leosonhatnak, hogy kiszabadítsák őt innen. Persze lehet, hogy azt képzelik, az étellift felvitte őt az első szint valamelyik szobájába. Akkor viszont meg lesznek lepve, hogy nem találják az ágyában. Hát honnan tudhatnák, hogy egy ajtó nélküli helyiségbe került, amely fogva tartja, akár egy csapda?

Motoszkálást hallott a háta mögött. Villámgyorsan megfordult. A zaj az íróasztal felől jött.

Amint az összeeszkábált lámpát feljebb tartotta, észrevette, hogy az asztalt fedő porrétegbe belefirkáltak valamit, ami az előbb még nem volt ott:

Hé, hé, nézz a hátad mögé.

Jared egy ugrással megfordult, amitől a gyertya felbillent az üvegben. A ráfolyó viasz eloltotta a lángot. A fiú sötétben maradt; annyira meg volt rémülve, hogy moccanni sem mert. Valamilyen élőlény volt még rajta kívül a szobában, és írni is tudott!

Hátrálni kezdett az étellift aknája felé, összeszorítva az ajkait, hogy ne tudjon sikoltani. Lentről felhallatszott a csomagok csörgése, amint az édesanyja a vásárolt holmikat pakolta ki.

– Ki van ott? – suttogta a fiú a sötétségbe. – Ki vagy te?

Néma csend volt a válasz.

– Tudom, hogy ott vagy – mondta a fiú.

Ezúttal sem jött válasz, és a motoszkálás is megszűnt.

Jared hallotta, hogy anyja feljön a lépcsőn, kinyitja az ajtót, aztán semmi más zaj nem hallatszott többé, csak az áthatolhatatlan csönd, amely fojtogatóan nehezedett rá. Alig mert lélegezni, attól félve, hogy még az is elárulhatja, és akkor az a valami azonnal lecsap rá.

Ekkor nyikorgás hallatszott a falból. Jared ijedtében elejtette a befőttesüveget, de aztán rájött, hogy csak az étellift indult meg. A sötétben tapogatózva az aknához mászott.

– Szállj be – suttogta nővére az akna aljáról.

Jared bepréselte magát. Annyira megkönnyebbült, hogy szinte észre sem vette, milyen lassan jutott le a konyhába.

Amint kibújt a liftből, rögtön mesélni kezdett.

– Egy könyvtár van odafenn! Egy titkos könyvtár, nagyon furcsa könyvekkel. És valami élőlény is, ami beleírt a porba egy üzenetet.

– PSZT! – szólalt meg Simon. – Anya meghallja a hangoskodásunkat.

Jared felemelte a papírdarabot, amelyre a versikét írták.

– Nézzétek ezt! Ezen szerepelnek bizonyos utasítások.

– Láttál egyáltalán valamit? – kérdezte Mallory.

– Láttam azt az üzenetet a porban. Az volt oda írva, hogy nézz a hátad mögé – válaszolta hevesen Jared.

Mallory megrázta a fejét.

– Azt évekkel ezelőtt is odaírhatták!

– Nem! – tartott ki az állítása mellett Jared. – Amikor először vizsgáltam meg az asztalt, semmi sem volt ráírva.

– Nyugalom, nyugalom! – csitította Mallory.

– Mallory, tényleg láttam!

Mallory megragadta az öccsét az ingujjánál.

– Maradj csöndben!

– Mallory! Engedd el az öcsédet! – Az édesanyjuk szólalt meg a keskeny konyhai lépcső tetejéről, elégedettnek aligha mondható hangon. – Megmondtam, hogy már az ágyban van a helyetek. Ha még egyszer meglátom bármelyikőtöket, mindenkit bezárok a szobájába!

Mallory dühtől szikrázó szemekkel engedte el Jared pizsamáját.

– És mi van, ha vécére kell mennünk?

– Egyelőre menjetek lefeküdni! – felelte az anyjuk.

Amikor felértek az emeletre, Jared és Simon bementek a saját szobájukba. Jared a fejére húzta a takarót, és szorosan behunyta a szemét.

– Én hiszek neked… elhiszem az üzenetet és mindent – suttogta Simon, de Jared nem válaszolt. Örült, hogy végre ágyban lehet. Úgy érezte, hogy akár egy hétig is el tudna lenni így.

Negyedik fejezet

amelyben a gyerekek kapnak néhány választ, de nem mindig az általuk feltett kérdésre

Jared arra ébredt, hogy Mallory sivalkodik. Kiugrott az ágyból, elviharzott Simon mellett, kiszaladt az előtérbe, onnan pedig a nővére szobájába. Mallory hosszú hajtincsei az ágy rézrácsához voltak csomózva. Az arca vörös volt, a karján pedig különös formájú horzsolások éktelenkedtek. Édesanyjuk az ágy matracán ült, és a csomókat próbálta kibontani.

– Mi történt? – kérdezte Jared.

– Vágd le – zokogott Mallory. – Vágd csak le! Ki akarok kelni ebből a rohadt ágyból, és aztán el ebből a házból! Utálom ezt a helyet!

– Ki csinálta ezt? – nézett az anyjuk dühösen Jaredre.

– Fogalmam sincs – pillantott Jared az ajtóban ácsingózó, elképedt arcú Simonra. – Biztos az a falban mászkáló valami a tettes. Az édesanyjuk szeme fenyegetően elkerekedett.

– Jared Grace, hallottam, hogy veszekedtél a nővéreddel tegnap este!

– Anya, becsszavamra nem én voltam! – Meg volt döbbenve, hogy az anyja ilyet képes feltételezni róla. Mallory és ő folyton veszekedtek, de hát az nem jelentett semmit.

– Hozd az ollót, anya! – hisztizett Mallory.

– Tűnjetek el a szemem elől, mind a ketten! Jared, veled még számolok! – Ezzel Grace asszony újra a lánya felé fordult.

Jared dobogó szívvel hagyta el a szobát. Mallory összecsomózott hajának látványától végigfutott a hideg a hátán.

– Szerinted az a valami tette, ugye? – kérdezte Simon, amint visszatértek a szobájukba.

– Szerinted nem? – pillantott Jared az öccsére elkeseredetten.

A másik némán bólintott.

– Folyton arra a versikére gondolok, amit ott fenn találtam – mondta Jared. – Ezen a nyomon kéne elindulnunk.

– Hogyan tudna az az ostoba versike segíteni nekünk?

– Nem tudom – sóhajtott Jared. – Te vagy az ész a családban. Neked kéne kitalálnod!

– Furcsa, hogy mi megúsztuk, és anya is!

Jarednek ez eddig eszébe sem jutott.

– Erre nem is gondoltam.

Simon fürkészve nézett rá.

– Na, most mire gondolsz? – kérdezte Jared. Simon elindult az ajtó felé.

– Nem tudom, mit higgyek. Megyek, és inkább fogok néhány tücsköt.

Jared utánanézett, miközben azon tűnődött, hogy most mitévő legyen. Egyáltalán képes bármit is megoldani ő egyedül?

Miközben öltözködött, megint csak a versike jutott az eszébe: „Csak tovább, egyre fel, még és még” – állt az egyik sorban, de valójában mit jelent ez? Felfelé a házban, vagy fel a tetőre?

Talán fel egy fa tetejére? Lehet, hogy ezt a verset csak valamelyik régen meghalt rokonuk őrizgette valamiért, és az értelmét nem tudják megfejteni.

Mivel mindenki el volt foglalva – Simon az állatait etette, Malloryt pedig a mamájuk az ágy fogságából próbálta kiszabadítani –, Jarednek nem akadt jobb dolga, mint hogy azon merengjen, hogyan jusson „egyre fel, még és még”.

Ami igaz, az igaz: nem könnyű ez a feladvány, de Jared úgy gondolta, azzal nem árt senkinek, ha felmegy az emeleten túl a padlásra.

A lépcsőkről a festék már teljesen lekopott, a deszkák többször is vészesen megnyikordultak, mintha össze akarnának roppanni a fiú súlya alatt.

A padlás olyan volt, mint egy óriási szoba, rézsútosan ereszkedő mennyezettel. Az egyik oldalon a padlóban hatalmas lyuk tátongott, amelyen keresztül az egyik használaton kívüli hálószobába lehetett lelátni.

Ócska ruhavédő zsákok sorakoztak a padlás teljes szélességében kifeszített zsinóron. Madárházak sokasága lógott le a gerendákról, és egy szabó próbababája állt az egyik sarokban – golyófején kalap fityegett. Középen csigalépcső vezetett a magasba.

„Egyre fel, még és még”. Jared kettesével vette a lépcsőket.

Egy apró, világos szobába jutott, melynek minden oldalán volt ablak, és amint kinézett, a tető kopott és csorba palacserepei tárultak a szeme elé. Lenn a kavicsúton ott állt a furgonjuk. Még a kocsiszín is látszott a pázsiton, amely egészen az erdőig nyúlt el. Ez lehet a háznak azon része, ahol az a furcsa vasrács éktelenkedik. Nagyszerű hely! Még Mallory is el lesz ragadtatva, ha majd felhozza őt ide.

Talán egy kicsit meg is enyhül, mindazok után, ami a hajával történt.

Nem sok holmi volt a szobában: egy régi láda, egy kis sámli, egy gramofon és egy pár tekercs kifakult szövet.

Leült, elővette a zsebéből az összegyűrődött papírt a verssel, és újra átolvasta. „Abban a törzsben megleled.”

Ez a sor sehogy sem tetszett neki. Nem szeretett volna valami ősrégi hullára bukkanni, még akkor sem, ha a belsejében valami remek dolog rejtőzik.

A ragyogó, sárga napsugarak, amelyek elárasztották az egész szobát, megnyugtatólag hatottak rá. A filmekben a hátborzongató dolgok csak nagyon ritkán történnek fényes nappal. Azért még egy ideig habozott, hogy ki merje-e nyitni a ládát.

Talán előbb le kellene mennie Simonért, hogy jöjjön fel vele. Mi van, ha a láda üres? Mi van, ha a versikének semmi köze sincs Mallory zúzódásaihoz és összecsomózott hajához?

Úgy gondolta, nemigen tehet mást, mint hogy felnyitja a ládát. Letérdelt tehát, és elkezdte lesöpörni a pókhálókat és a piszkot a ládáról, melyet foszlásnak indult bőrburkolat borított, és alaposan megrozsdásodott vasalások merevítettek. Mindenesetre belepillant. Talán rájön a rejtély nyitjára, ha megtudja, mi van benne.

Jared nagy levegőt vett, majd felnyitotta a tetőt. Molyette ruhák tömkelegét pillantotta meg. Alattuk talált egy hosszú láncon függő zsebórát, egy rongyos sapkát, egy bőrzacskót fura kinézetű ceruzákkal és megrepedezett krétákkal.

A ládában semmiféle titok nem volt, nemhogy az emberiség titka.

Holttestnek sem volt semmi nyoma.

Abban a törzsben megleled

Mi a titka az embernek.

Újra a ládára pillantott, és egyszerre csak észrevett valamit.

A láda fából volt, és emlékeztetett egy vaskos fatörzsre. Ez jelenti hát a törzset.

Jared kétségbeesetten felnyögött. Lehet, hogy igaza van, de egyelőre nem tudja semmivel sem bizonyítani. Nincs semmi érdekes a ládában, a versike további sorai pedig értelmetlennek tűnnek.

Ha igaz vagy hamis ugyanaz

a hírnevemnek jót tesz az.

Hogyan lehet ezt összekapcsolni valamilyen valóságos dologgal? Az egész úgy hangzott, mintha puszta játszadozás lenne a szavakkal.

Mi lehet hamis itt? Maga a helyzet? Vagy valami a ládában? Talán a láda maga? Átgondolta, hogy mit tud a ládákról. A kalózok jutottak az eszébe, akik a parton elássák a kincset, jó mélyre a homokban, a föld alá.

Elássák jó mélyre! Nem a láda hamis, talán csak az alja. Jobban megvizsgálta, és úgy találta, hogy belül a láda alja magasabb, mint lennie kéne. Ezzel megoldódott a talány?

Jared letérdelt, és nyomkodni kezdte a láda alját, ujjai a porban turkálva valami kis rés után kutattak, amelybe kapaszkodva felfeszítheti a titkos rekeszt, de nem talált semmit. Ekkor a láda külsejét tapogatta végig. Amikor a bal oldali szegélyét három ujjal megnyomta, végre kinyílt a titkos rekesz.

Jared izgatottan nyúlt bele. A rekesz tartalma azonban csak egy piszkos ruhába csavart, négyzet alakú csomag volt. Kihúzta, kioldotta a zsinórt, aztán kicsomagolt a rongyból egy porladozó könyvet, ami égettpapírszagot árasztott. A barna bőrön domborított betűkkel a következő cím állt: Arthur Spiderwick gyakorlati útmutatója a bennünket körülvevő fantasztikus világról.

A borító szélei el voltak rongyolódva, és amint kinyitotta, látta, hogy vízfestményvázlatok sokaságát tartalmazza.

A szöveget tintával írták, amely elmaszatolódott, és foltossá vált, ahol nedvesség érte. Végiglapozta az oldalakat és a közéjük rakosgatott jegyzeteket. Ugyanaz a szarkalábas írás volt, mint a versikéé.

A legkülönösebb azonban maga a téma volt. Az egész könyv tündérekről és manókról szólt.

Ötödik fejezet

amelyben Jared egy könyvet olvasgat, majd csapdát állít

Jared kinn a pázsiton találta Malloryt és Simont vívócsata közben. Jared észrevette, hogy nővére sisak mögül kikandikáló lófarka kissé megrövidült. A rajta esett sérelmet most könyörtelen vívással igyekezett megtorolni. Simonnak nem sikerült egyetlen találatot sem bevinnie. Mallory nekiszorította a düledező kocsiszín oldalának, miközben Simon egyre kétségbeesettebben próbálta védeni magát.