John Grisham

A váltságdíj

{{watermark}}

Fordította: Wertheimer Gábor

John Grisham

A váltságdíj

Tizenöt évvel A cég után

Geopen Könyvkiadó

2024

A mű eredeti címe:

Exchange – After The Firm by John Grisham

Copyright © 2023 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Wertheimer Gábor, 2024

Első fejezet

A Manhattan déli csücskén magasodó, csillogó toronyépület negyvenhetedik emeletén Mitch McDeere egyedül állt az irodájában, és kibámult az ablakon a Battery Parkra meg a mögötte húzódó forgalmas vizekre. Mindenféle formájú és méretű hajók cikáztak az öbölben. Konténerekkel megrakott, hatalmas teherhajók várakoztak szinte mozdulatlanul. A Staten Island-i komp éppen elhagyta Ellis Islandet. Útnak indult egy turistákkal teli sétahajó. Egy pazar jacht érkezett méltóságteljesen. Valami bátor lélek egy tizenöt lábas katamaránnal szlalomozott a hajók között, és nem ütközött semmivel. Úgy háromszáz méterrel a víz felett nem kevesebb, mint öt helikopter zümmögött, akár egy csapat mérges lódarázs. A távolban, a Verrazano-Narrows hídon dugó volt, egymásba érve álltak a kamionok. És a Szabadság-szobor fenséges magasságából figyelte, mi történik.

Káprázatos volt a kilátás, és Mitch igyekezett úgy intézni a dolgait, hogy naponta legalább egyszer gyönyörködhessen benne. Néha sikerült is, de a napok zöme olyan hektikusan alakult, hogy kevés idő maradt ilyesmire. Minden perce be volt osztva, ahogy a többi néhány száz ügyvédnek is az épületben. A Scully & Pershing ügyvédi iroda több ezer jogászt foglalkoztatott szerte a világban, és kellő alap nélkül ugyan, de a bolygó első számú nemzetközi irodájának tartotta magát. A New York-i üzlettársak – és Mitch is az volt – hatalmas irodákkal jutalmazták magukat a pénzügyi negyed szívében. A Scully & Pershing már száz éve működött, és maga volt a presztízs, a hatalom, a pénz.

Mitch az órájára pillantott, a nézelődés véget ért. Két ügyvéd kopogtatott az ajtón, egy újabb megbeszélésre érkeztek. Miközben helyet foglaltak a kisasztalnál, a titkárnő kávéval kínálta őket. Senki sem kért kávét, és a titkárnő csöndben kiment. Az ügyfél egy finn hajózási vállalat volt, amelynek gondjai támadtak Dél-Afrikában. A hatóságok embargó alá helyeztek egy tajvani elektronikai cikkekkel teli teherhajót. A hajó rakomány nélkül nagyjából százmilliót ért. Megrakva pedig kétszer annyit, és a dél-afrikaiak bizonyos vámügyi kérdésekben fejezték ki a nemtetszésüket. Mitch kétszer járt Capetownban az elmúlt évben, és semmi kedve nem volt visszatérni. Fél óra eltelte után elküldte a két ügyvédet a különböző teendők hosszú listájával, majd két másik kollégát fogadott.

Pontban öt órakor benézett a titkárnőjéhez, aki már éppen távozóban volt. Mitch elhaladt a felvonók mellett, és a lépcsőn indult el lefelé. Amikor rövid utakról volt szó akár fel-, akár lefelé, elkerülte a liftet, hogy megmeneküljön az értelmetlen csevegéstől az olyan ügyvédekkel, akiket ismer és akiket nem ismer. Sok barátja volt az irodában, tudtával kevés ellensége, és mindig érkeztek új, roppant lelkes ifjú kollégák, akiknek mindnek meg kellett volna jegyeznie a nevét. Ez gyakran nem sikerült, és ideje sem volt arra, hogy az alkalmazottak névsorát tanulmányozza, hátha megjegyzi a neveket. Nagyon sokan már tovább is állnak, mire tudná a nevüket.

A lépcsőzés megdolgoztatta a lábát meg a tüdejét, és mindig emlékeztette arra, hogy már nem egyetemista, már nem tudna hosszú órákon keresztül futballozni vagy kosárlabdázni. Negyvenegy éves volt és még egészen jó állapotban, mert odafigyelt rá, hogy mit eszik, és hetente legalább háromszor kihagyta az ebédet, hogy helyette az ügyvédi iroda konditermében erősítsen, ahová csak az üzlettársak járhattak.

A negyvenegyedik emeleten elhagyta a lépcsőházat, és Willie Backstorm irodája felé sietett. A férfi szintén üzlettárs volt, de megadatott neki a luxus, hogy nem kellett óránként számláznia; irigylésre méltó pozícióban volt, mert ő irányította az ügyvédi iroda pro bono programjait, és ugyan nyilvántartást vezetett a munkaórákról, nem küldött számlákat. Nem volt ugyanis senki, aki fizethetett volna. A Scully & Pershingnél dolgozó ügyvédek rengeteg pénzt kerestek, különösképpen az üzlettársak, és az iroda hírnevet szerzett magának azzal, hogy elhivatottan végzett pro bono munkát. Önként jelentkezett a nehéz, bonyolult ügyekre mindenfelé a világban. Minden ügyvédtől megkövetelték, hogy az idejének legalább a tíz százalékát ilyen ügyeknek szentelje, amelyeket mind Willie felügyelt.

A pro bono ügyek kérdése megosztotta az iroda dolgozóit. Az ügyvédek fele élvezte az efféle munkát, mert így egy időre megszabadulhatott attól az irtózatos feszültségtől, amelyet a nagyvállalatok képviselete jelentett. Havonta néhány óráig igazi, hús-vér emberek ügyeivel foglalkozhattak, nem bajlódtak számlákkal, nem főtt a fejük, hogy kifizetik-e őket. A többiek meg úgy tettek, mintha mélyen tisztelnék a fennkölt elképzelést az ingyenesen végzett munkáról, de valójában értelmetlen pazarlásnak tartották. Azt az évi kétszázötven órát sokkal jobban is el lehet tölteni: pénzkereséssel vagy a különböző bizottságokban végzett munkával, amely jelentősen befolyásolja azt, hogy ki lép előre a ranglétrán, kiből lesz üzlettárs, illetve hogy végül kit tesznek lapátra.

Willie Backstorm békét tartott, ami nem is volt olyan nehéz feladat, ugyanis nem akadt olyan ügyvéd, bármilyen ambíciók fűtötték is, aki nyíltan kritizálni merte volna az iroda pro bono programját. A Scully & Pershing még éves díjakat is adott azoknak, akik az előírtnál több munkát végeztek, hogy segítsenek az elesetteken.

Mitch ez idő tájt heti négy órát töltött egy bronxi hajléktalanszállón, és olyan ügyfeleket képviselt, akik a kilakoltatásuk ügyében pereskedtek. Biztonságos, tiszta irodai munka volt, pontosan olyan, amilyet Mitch akart. Hét hónappal korábban Alabamában végignézte, ahogy az ügyfele kimondja az utolsó szavait a kivégzése előtti pillanatokban. Hat év alatt nyolcszáz órát dolgozott, hogy megmentse a fickót, és a halála nemcsak fájdalmas volt Mitchnek, de irtózatos kudarc is.

Mitch nem tudta, Willie mit akar most, de az bizonyosan baljós jelnek tetszett, hogy behívatta.

Willie Backstorm volt az egyetlen ügyvéd a Scully & Pershingnél, aki lófarkat viselt, ráadásul nem is akármilyet. Ősz volt, illett a szakállához, és néhány évvel korábban valaki föntről még megmondta volna neki, hogy borotválkozzon meg és vágassa le a haját. De az ügyvédi iroda keményen dolgozott azon, hogy megszabaduljon a megkövesedett képtől, miszerint a Scully & Pershing sötét öltönyös fehér férfiak elit klubja. Az egyik radikális változtatás az volt, hogy megszűntek az öltözködési előírások. Willie megnöveszthette a szakállát meg a haját, és farmerben dolgozott.

Mitch, aki továbbra is sötét öltönyt viselt, bár nyakkendőt nem, leült vele szemben az íróasztalához. Szót váltottak erről-arról, és Wille végül a tárgyra tért.

– Figyelj, Mitch, van egy ügy lent, délen, szeretném, ha megnéznéd.

– Kérlek, ne mondd azt, hogy a fickó siralomházban van.

– A fickó siralomházban van.

– Ez nem megy nekem, Willie. Kérlek. Az elmúlt öt évben kettő is volt, és mindkettőbe belevágták a tűt.

– Kiváló munkát végeztél, Mitch. Senki sem tudta volna megmenteni őket.

– Képtelen vagyok végigcsinálni még egyet.

– Legalább meghallgatsz?

Mitch megadóan vállat vont. Willie legendásan imádta a halálbüntetéses ügyeket, és az irodában kevés ügyvéd tudott nemet mondani neki.

– Rendben, figyelek.

– Tad Kearnynek hívják, és még kilencven napja van. Egy hónapja meghozta azt a különös döntést, hogy kirúgja az ügyvédeit, az összeset, pedig szép csapata volt.

– Őrültségnek tűnik.

– A jóember őrült. Tébolyult, valószínűleg jogi értelemben is beszámíthatatlan, de Tennessee állam így is keményen dolgozik, hogy kinyírja. Tíz éve lelőtt három beépített kábítószer-ellenes ügynököt egy nagyon csúnyán félresikerült akcióban. Holttestek mindenfelé, összesen öt halott. Tad is majdnem meghalt, de sikerült visszahozni a halálból, hogy aztán majd valamikor kivégezhessék.

Mitch csak nevetni tudott elkeseredésében.

– És akkor én most majd fehér lovon belovagolok, és megmentem a fickót? Ugyan már, Willie. Kell valami, amin elindulhatok.

– Azonkívül, hogy a beszámíthatatlanságra hivatkozunk, lényegében az égvilágon semmink sincs. A gond az, hogy valószínűleg nem lesz hajlandó szóba állni veled.

– Akkor minek bajlódunk?

– Mert meg kell próbálnunk, Mitch, és szerintem te vagy a legjobb az irodában.

– Még mindig figyelek.

– Nagyon emlékeztet rád.

– Köszi szépen, ez kedves.

– Komolyan mondom. Fehér, egykorú veled és a Kentucky állambéli Dane megyéből származik.

Mitch egy pillanatig nem tudott megszólalni, végül annyit sikerült kinyögnie:

– Nagyszerű. Valószínűleg unokatestvérek vagyunk.

– Szerintem nem, de az apja szénbányában dolgozott, ahogy a tiéd is. És mind a ketten ott haltak meg.

– A családomat hagyjuk, jó?

– Bocs. Mázlid volt, eszes is vagy, sikerült kitörnöd. Tadnek nem, és rövid időn belül kapcsolatba került a drogokkal használóként és dealerként is. Néhány haverjával egy nagy szállítmányt vittek valahová Memphis közelében, amikor rajtuk ütöttek az ügynökök. Tad kivételével mindenki meghalt. A jelek szerint végül elhagyta a szerencséje.

– A bűnösségével kapcsolatban nincsenek kérdések?

– Az esküdtszék tagjai körében bizonyosan nem voltak. A kérdés nem a bűnössége, hanem a beszámíthatósága. Az lenne a terv, hogy megvizsgáltatjuk néhány specialistával, a saját orvosainkkal, aztán utolsó pillanatban benyújtunk egy beadványt, és imádkozunk. De legelőször is valakinek el kell mennie hozzá, hogy beszéljen vele. Most éppen nem fogad látogatókat.

– És azt hiszed, hogy én majd megtalálom vele a hangot?

– Nincs rá sok esély, de azért érdemes megpróbálni.

Mitch mély levegőt vett, és azon gondolkodott, milyen kiutat találhatna. Hogy múljon az idő, azt kérdezte:

– Kié az ügy?

– Valójában nincs gazdája. Tad igazi börtönügyvéd lett, és benyújtotta a megfelelő papírokat, hogy megszabaduljon az ügyvédeitől. Hosszú ideig Amos Patrick képviselte, ő az egyik legjobb azon a környéken.

– Egyszer találkoztam vele egy konferencián. Nem mindennapi figura.

– A halálbüntetéses ügyekkel foglalkozó ügyvédek zöme nem mindennapi figura.

– Nézd, Willie, nekem nincsen olyan vágyam, hogy az efféle ügyekkel váljak ismertté. Kétszer végigcsináltam, és elég volt. Ezek az ügyek felemésztik az embert. Hány ügyfeledet láttad meghalni?

Willie lehunyta a szemét, és mélyet lélegzett.

– Bocs – suttogta Mitch.

– Túl sokat, Mitch. Mondjuk úgy, hogy pontosan tudom, miről beszélsz. Figyelj, felhívtam Amost, nagyon hosszan beszélgettünk, és tetszik neki az ötlet. Elvisz a börtönbe, és ki tudja, lehet, Tad elég érdekesnek talál ahhoz, hogy elcsevegjen veled.

– Az az érzésem, hogy ez zsákutca.

– Kilencven nap múlva egészen biztosan az lesz, de legalább megpróbáltuk.

Mitch felállt, és odasétált az ablakhoz, amely nyugatra nézett, a Hudson felé.

– Amos Memphisben van, ugye?

– Igen.

– Nem szeretnék visszamenni Memphisbe. Túl sok minden történt ott.

– De nagyon régen, Mitch. Tizenöt éve. Rossz ügyvédi irodát választottál, és el kellett jönnöd.

– El kellett jönnöm? A francba, meg akartak ölni! Egymás után haltak meg az emberek, és az egész iroda börtönbe került. És még néhány ügyfél is.

– Mindannyian megérdemelték a börtönt, nem?

– Azt hiszem, igen, de engem okoltak.

– Ezek az emberek eltűntek. Szétszóródtak.

Mitch visszaült a székre és rámosolygott a barátjára.

– Csak kíváncsiságból kérdezem, Willie. Itt, az irodában beszélnek arról, hogy mi történt Memphisben?

– Nem, soha nem jön szóba. Ismerjük a történetet, de senkinek sincs ideje a pletykálkodásra. Helyesen cselekedtél, leléptél, és újrakezdted az életedet. Te vagy az egyik sztárügyvédünk, Mitch, és a Scully & Pershingnél csak ez számít.

– Nem akarok visszamenni Memphisbe.

– Szükséged van a pro bono munkaórákra. Idén egy kicsit keveset dolgoztál.

– Majd behozom. Találj nekem inkább egy kellemes alapítványt, ahol szükség van pro bono jogi tanácsadásra. Vagy egy olyan vállalkozást, amelyik éhes gyerekeknek visz ételt vagy tiszta vizet Haitira.

– Szörnyen éreznéd magad. Jobban szereted a drámát, az akciót, a feszültséget.

– Volt már ezekben részem.

– Mitch, szívességet kérek tőled. Nincs más, aki alkalmas lenne. És nagyon nagy a valószínűsége annak, hogy nem fogsz bejutni a börtönbe.

– Tényleg nem szeretnék visszamenni Memphisbe.

– Szedd össze magad. Holnap van egy közvetlen járat fél egykor, a LaGuardiáról. Amos vár.

Mitch legyőzötten mosolygott. Miközben felállt, azt mormogta:

– Jól van, jól van – és elindult az ajtó felé. – Az igazság az, hogy emlékszem néhány Kearnyre Dane megyében.

– Ez igen! Menj el Tadhez. Igazad van, tényleg lehet, hogy az egyik távoli unokatestvéred.

– Nem elég távoli.

Második fejezet

Délután hat óra körül a Scully & Pershing legtöbb üzlettársa, ahogy más nagy ügyvédi irodában dolgozó számos vetélytársuk és rengeteg Wall Street-i bróker is sietősen távozott a magas épületekből, majd sofőr vezette fekete szedánokba ültek. A befektetési alapok fontosabb figurái olyan, tágas európai autók hátsó ülésén foglaltak helyet, amelyek a saját tulajdonukban voltak, és a sofőröket a saját zsebükből fizették. Az univerzum igazi urai már régen elmenekültek a városból, és Connecticutban éltek, csöndben dolgoztak.

Jóllehet Mitch megengedhette volna magának, hogy autóval szállítsák, metróval közlekedett – nemcsak takarékoskodott így, ahogy számtalan más módon is, de egyben fejet is hajtott szerény múltja előtt. A South Ferry állomáson felszállt a metróra, a zsúfolt padon talált egy üres helyet, majd miután leült, mint mindig, most is egy újság mögé rejtette az arcát. A szemkontaktust kerülni kell. A metrókocsi tömve volt tehetős és feltörekvő fiatalokkal, akik északra tartottak és eszük ágában sem volt csevegni. Nem volt semmi gond a metrózással, hiszen olcsó, egyszerű és többnyire biztonságos is. De az kétségtelen, hogy az utasok többsége ilyen-olyan Wall Street-i figura volt; vagy már rengeteg pénzt kerestek, vagy csak nagyon kevés választotta el őket ettől. A sofőr vezette szedánok szinte karnyújtásnyira voltak tőlük. A metrózásnak számukra hamarosan vége.

Mitchnek nem volt ideje az ilyesféle értelmetlen dolgokra. Átlapozta az újságot, és amikor újabb utasok szálltak fel, még szorosabban a szomszédjához húzódott, s közben Memphisen kezdett merengeni. Egyszer sem mondta azt, hogy soha többé nem megy vissza abba a városba. Ugyanis nem kellett kimondani: Abby és közte ez magától értetődő volt. Olyan ijesztő körülmények között jöttek el onnan, hogy elképzelni sem tudták, bármilyen okból is visszatérnének. De most minél többet gondolkozott ezen, annál nagyobb lett benne a kíváncsiság. Csak egy gyors, rövid utazás, amely valószínűleg nem vezet sehová. Hatalmas szívességet tesz Willie-nek, és ez garantáltan vezet valahová: vissza fogja kapni a szívességet.

Huszonkét perc eltelte után a Columbus Circle állomáson feljött a metróból, és elkezdte a lakásához vezető napi sétát. Csodálatos április este volt, kellemes hőmérséklet, szemet gyönyörködtető felhők: az ilyen pillanatokat szokás levelezőlapon megörökíteni, amikor a város lakóinak a fele a szabadban van. De Mitch mégis sietős léptekkel ment hazafelé.

A bérház, amelyben laktak, a Hatvankilencedik utca és a Columbus Avenue sarkán állt, az Upper West Side szívében. Mitch váltott néhány szót a portással, magához vette az aznap érkezett leveleket, aztán felment a lifttel a tizenharmadik emeletre. Clark nyitott ajtót, és nyújtotta a karját, hogy megölelje az apját. Nyolcévesen még mindig kicsi fiú volt, és nem szégyellte kimutatni az érzéseit. Carter, az ikertestvére valamelyest érettebb volt, és kezdett kinőni abból, hogy szertartásosan fizikai kontaktusba kerüljön az apjával. Mitch megölelte, megcsókolta volna Abbyt és megkérdezte volna tőle, hogy alakult a napja, de a feleségének vendégei voltak a konyhában. Finom illatok terjengtek a lakásban. Komoly ételek készültek, a vacsora megint nagyon élvezetes lesz.

A séfek a Rosario fivérek voltak, Marco és Marcello, szintén ikertestvérek. Észak-Olaszországból, egy lombardiai falucskából származtak, és két évvel korábban nyitottak egy kis éttermet a Lincoln Center közelében. A hely az első naptól kezdve óriási siker volt, és hamarosan kapott is két csillagot a Timestól. Ugyancsak nehéz volt asztalt foglalni: az átlagos várakozási idő meghaladta a négy hónapot. Mitch és Abby felfedezte a vendéglőt, és gyakran ettek is ott, amikor csak akartak. Abbynek köszönhetően mindig kaptak asztalt, hiszen ő szerkesztette a Rosario testvérek első szakácskönyvét. És felajánlotta nekik modern konyháját, hogy ott kísérletezzenek az új receptekkel, így aztán a két fiatalember hetente legalább egyszer megjelent McDeere-ék lakásában a hozzávalókkal teli szatyrokkal, illetve már-már forradalminak ható elképzeléseikkel a sütésről, főzésről. Abby éppen nagyban mondta a magáét tökéletes olaszságával, míg Carter és Clark a pult melletti székeken ülve, biztonságos távolból figyelte, mi történik. Marco és Marcello boldogan produkálta magát a gyerekek előtt, és erős akcentussal magyarázták, mit csinálnak éppen. És megpróbálták rávenni a fiúkat, hogy olasz szavakat, kifejezéseket ismételgessenek.

Mitch kuncogva nézte a jelenetet, miközben ledobta az aktatáskáját, kibújt a zakójából, majd töltött magának egy pohár Chiantit. A házi feladatról kérdezte a fiúkat, és megkapta a szokásos megnyugtató választ, miszerint minden készen van. Marco letett az ikrek elé a pultra egy tálka bruschettát, majd tudatta Mitchcsel, hogy nem kellene a lecke miatt aggodalmaskodnia, mert a fiúk fontos munkát végeznek, ők az előkóstolók. Mitch igyekezett úgy viselkedni, mint akit alaposan rendreutasítottak. Később majd még visszatérnek a házi feladatra.

Az étterem – talán nem meglepő módon – a Rosario’s nevet kapta, és a név ott díszelgett vastag betűkkel a kötényeken, amelyeket a séfek viseltek. Marcello felajánlott egy kötényt Mitchnek, aki mint minden más alkalommal, ezúttal is visszautasította, mondván, hogy nem tud főzni. Amikor kettesben voltak a konyhában, Abby megengedte neki, hogy meghámozzon, felaprítson zöldségeket, figyelő szeme előtt kimérjen fűszereket, megterítsen, vagy kivigye a szemetet – vagyis olyan feladatokat kapott, amelyeket a felesége a tehetségének és a képességeinek megfelelőnek ítélt. Mitch egyszer önhatalmúlag segédszakácsi pozícióba lépett, de miután odaégetett egy bagettet, csúnyán visszaminősítették.

Abby kért egy kis pohár bort. Marco és Marcello szokása szerint visszautasította a kínálást. Mitch már évekkel korábban megtanulta, hogy az olaszok, bármilyen sok bor készül is az országukban és jelen van jóformán minden étkezésnél, valójában keveset isznak. Egy kancsó a kedvenc helyi vörös- vagy fehérborból elég egy nagy családnak a hosszú vacsora mellé.

Abby, annak köszönhetően, hogy alaposan ismerte az olasz konyhát és az olasz borokat, vezető szerkesztő volt az Epicureannál, a New Yorkban működő, kicsi, ám annál nagyobb forgalmat bonyolító kiadónál, amely főképpen szakácskönyveket adott ki, évente nagyjából ötvenet: vastag, tetszetős könyveket, tele a világ különböző pontjairól származó receptekkel. Mivel Abby sok séfet és étterem-tulajdonost ismert, gyakran jártak el vacsorázni, és szinte sosem bajlódtak asztalfoglalással. A lakásuk konyhája a kedvenc laboratóriuma lett a fiatal séfeknek, akik fényes sikerről álmodoztak a kiváló éttermek és az igazi ínyencek városában. A legtöbb ott készült étel roppant különleges volt, ám mivel a séfek szabadon kísérletezhettek, óhatatlanul előfordult, hogy valami csúnyán félresikerült. Carter és Clark kapta a kísérleti nyúl szerepét, és a két fiú a legmodernebb receptek világában nőtt fel. A séfek tudták, hogy ha az étel nem nyeri el az ikrek tetszését, akkor azzal súlyos bajok vannak. Biztatták a fiúkat, hogy bátran kritizálják, ami nem ízlik. A szüleik gyakran viccelődtek azzal, hogy sznobériára nevelik őket.

Ezen az estén nem lehetett panaszt hallani. A bruschettát egy kicsi, szarvasgombás pizza követte. Abby bejelentette, hogy nincs több előétel, majd az ebédlőasztalhoz terelte a családot. Marco felszolgálta az első fogást, a cacciucco néven ismert fűszeres hallevest, Marcello pedig odaült az asztalhoz. Mind a hatan kis falatokat ettek, élvezettel ízlelgettek, elemezgették a hatást. Lassan csipegettek, és ez a komótos tempó gyakran zavarta a gyerekeket. A tészta cappelletti volt, a gőzölgő húslevesben felszolgált parányi ravioli. Carter, aki különösképpen szerette a tésztát, bejelentette, hogy nagyon finom. Abby kicsit bizonytalannak tűnt. Ezután következett a sáfrányos rizottó. Mivel a Rosario testvérek valójában kísérleteket végeztek egy laboratóriumban, a negyedik fogás spagetti volt kagylószószban. Kicsi adagok kerültek az asztalra, szinte csak néhány falat, de mégis azon viccelődtek, hogy be kell osztaniuk az erejüket. A fivérek a hozzávalókon, a különféle receptváltozatokon vitatkoztak. Mitch és Abby elmondta a véleményét, gyakran úgy, hogy egyszerre beszélt a négy felnőtt. Mire végeztek a sorban következő fogással, a hallal, a fiúk elunták magukat. Hamarosan el is mehettek az asztaltól, és a felső szinten tévénézéssel folytatták az estét. Lemaradtak a párolt nyúlról és a desszertről, a panfortéról is, az igencsak tömény mandulás csokitortáról.

A kávé mellett arról folyt a szó, hogy milyen recepteknek kellene bekerülniük a szakácskönyvbe, és melyeken kellene még finomítani. Jó néhány hónap volt még hátra, amíg a szakácskönyv összeáll, így tehát sok-sok hasonló vacsora várt rájuk.

Nem sokkal nyolc után Marco és Marcello szedelőzködni kezdett. Még vissza kellett menniük az étterembe, hogy megnézzék, rendben mennek-e a dolgok. Gyorsan összetakarítottak maguk után, szokásuk szerint megölelték a vendéglátóikat, majd miután megígérték, hogy a következő héten ismét jönnek, elmentek.

Miután a lakás elcsöndesült, Mitch és Abby visszament a konyhába. Mint mindig, most is hatalmas volt a felfordulás. Megrakták a mosogatógépet, néhány edényt meg lábast betettek a mosogatóba, aztán lekapcsolták a lámpákat. Reggel jön a házvezetőnő.

* * *

Amikor a fiúk már ágyban voltak, a szülők bementek a dolgozószobába, hogy megigyanak egy-egy pohárka Barolót. Beszélgettek a vacsoráról, munkáról, lazítottak egy kicsit.

Mitch alig várta már, hogy megoszthassa a híreket.

– Holnap elutazom egy napra – mondta. Ez nem számított újdonságnak. Általában havi tíz napot távol töltött, és Abby már régen elfogadta, hogy ez a férje munkájával jár.

– Ez nem volt tervezve – felelte, és megvonta a vállát. Az életük precízen meghatározott, szigorú tervek szerint zajlott. – Valami jó helyre mész?

– Memphisbe.

Abby bólintott. Próbálta leplezni, hogy meglepődött, de nem sikerült.

– Jól van, figyelek, de remélem, nyomós okod van rá.

Mitch elmosolyodott, majd röviden összefoglalta a beszélgetését Willie Backstormmal.

– Mitch, ugye, nem megint egy halálbüntetéses ügy? Megígérted, hogy nem lesz több.

– Tudom, tudom, de nem mondhattam nemet Willie-nek. Reménytelennek tűnik az egész, és valószínűleg teljesen felesleges odautaznom. Azt mondtam neki, hogy legalább próbálkozom.

– Azt hittem, hogy oda soha többé nem megyünk vissza.

– Én is azt hittem. De csak huszonnégy óráról van szó.

Abby kortyolt a borból, aztán becsukta a szemét. Amikor kinyitotta, azt kérdezte:

– Már nagyon régen nem beszéltünk Memphisről, ugye?

– Nem. És igazából nincs is rá szükség. Tizenöt év telt el, és minden megváltozott.

– Akkor sem tetszik, hogy odamész.

– Nem lesz semmi baj, Abby. Senki sem fog felismerni. Nyoma sincs már a rossz fiúknak.

– Legalábbis ebben bízol. Úgy emlékszem, hogy rettegve jöttünk el az éjszaka közepén, és biztosra vettük, hogy a rossz fiúk el akarnak kapni.

– El is akartak bizony. De mostanra eltűntek. Néhányan meghaltak. Az ügyvédi irodának vége lett, mindenki börtönbe ment.

– Ott volt a helyük.

– Így igaz. És nincs egyetlen ember sem az irodából, aki még mindig Memphisben van. Csöndben megérkezem, aztán csöndben eljövök, még csak tudni sem fog róla senki.

– Nincsenek jó emlékeim abból a városból.

– Abby, évekkel ezelőtt eldöntöttük, hogy normális életet fogunk élni, nem nézünk állandóan hátra, követnek-e. Az már nagyon-nagyon régen volt, ami ott történt.

– De ha elvállalod az ügyet, a neved bekerül a hírekbe, nem?

– Ha elvállalom az ügyet, ami nagyon kétségesnek tűnik, akkor sem leszek Memphisben. A börtön Nashville-ben van.

– Akkor miért mész Memphisbe?

– Mert az ügyvéd, pontosabban a volt ügyvéd, ott dolgozik. Elmegyek az irodájába, elmond mindent, amit tudnom kell, aztán autóba ülünk, és irány a börtön.

– A Scully & Pershingnél vagy egymillió ügyvéd dolgozik. Biztosan tudnának találni valaki mást.

– Nincs sok idő. Ha az ügyfél nem áll szóba velem, akkor ennyi volt, és már itthon is vagyok, mielőtt hiányozni kezdenék neked.

– Ki mondta, hogy hiányozni fogsz? Állandóan elmész.

– Ez igaz, de tudom, hogy nyomorultul érzed magad, amikor nem vagyok itthon.

– Alig bírjuk ki. – Abby mosolyogva csóválta a fejét, és ismét leszögezte magában, hogy Mitchcsel vitatkozni csak időpocsékolás. – Kérlek, legyél óvatos.

– Megígérem, hogy az leszek.

Harmadik fejezet

Amikor Mitch először lépett be a Memphis belvárosában álló Peabody Hotel gazdagon díszített halljába, két hónap híján huszonöt éves volt. A Harvard harmadéves joghallgatójaként, az évfolyam tanulmányi rangsorában negyedikként arra készült, hogy a következő tavasszal diplomavizsgát tesz. A zsebében három kiváló állásajánlat lapult: két New York-i és egy hatalmas chicagói ügyvédi irodától. Egyetlen barátja sem értette, miért fecsérli az idejét arra, hogy elutazik Memphisbe, egy olyan iroda állásinterjújára, amely nem éppen a nagymenők közé tartozik. Abby is szkeptikus volt.

Mitchet a mohóság hajtotta akkor. Jóllehet a Bendini ügyvédi iroda kicsi volt, összesen csak negyven ügyvéd dolgozott ott, mégis több pénzt kínált és gyorsabb utat az üzlettársi pozícióhoz. Mitch végül észszerű igénnyé alakította a mohóságot, sőt egy idő után még a létezését is tagadta, és meggyőzte magát, hogy egy kisvárosi srác sokkal inkább otthon érzi majd magát egy viszonylag kisebb városban, mint egy metropoliszban. Az ügyvédi irodában családias hangulat uralkodott, és még soha senki távozott onnan. Legalábbis élve. Tudnia kellett volna, hogy ez az egész túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Csak hét hónapot bírtak ki Abbyvel, és nagy szerencse kellett ahhoz, hogy megmeneküljenek.

Akkor, sok-sok évvel korábban, Abbyvel kézen fogva átsétáltak a hallon, és szájtátva bámulták a díszes bútorokat, a keleti szőnyegeket és a középen álló szökőkutat, a körbe-körbe úszkáló kacsákat.

Most is úszkáltak, és Mitch eltűnődött egy pillanatra, vajon ugyanazok a kacsák-e. A bárpultnál kért egy üdítőt, aztán lehuppant egy puha karosszékbe a szökőkút közelében. Valósággal zúdultak az emlékek: a már-már szédítő érzés, hogy ennyi helyről kap ajánlatot; a mérhetetlen megkönnyebbülés, hogy az egyetemnek majdnem vége; a fényes jövő biztos tudata; új karrier, új otthon, fantasztikus, csodaszép autó, hatalmas fizetés. Már akkor elkezdtek beszélni Abbyvel arról, hogy családot alapítanak. No persze Mitchnek voltak kétségei, de abban a pillanatban eloszlottak, hogy belépett a Peabody Hotel halljába.

Hogyan lehetett ilyen ostoba? Tényleg tizenöt éve történt? Jóformán gyerekek voltak és rettenetesen naivak.

Mitch megitta az üdítőt, majd odasétált a recepcióhoz, hogy bejelentkezzen. Egy éjszakára foglalt szobát Mitch Y. McDeere néven, és amíg arra várt, hogy a recepciós megtalálja a foglalását, átfutott rajta a gondolat, hogy esetleg valaki emlékszik rá. A recepciós bizonyosan nem emlékezett rá, ahogy senki más sem. Túl sok idő telt el, és a rossz fiúk, akik üldözték, már régen eltűntek. Felment a szobájába, farmert húzott, és elindult sétálni.

Háromutcányival arrébb, a Front Streeten megállt, és meredten bámult az ötemeletes monstrumra, amelyet valamikor úgy ismertek, hogy a Bendini-épület. Majdnem borzongva idézte fel az ott töltött rövid, ám annál eseménydúsabb időszakot. Eszébe jutottak nevek, maga előtt látott régi arcokat – senki sincs már itt. Vagy meghaltak, vagy csöndben élnek valahol máshol. Az épületet felújították, átnevezték, és most lakások vannak benne, amelyekből a hirdetések szerint remek kilátás nyílik a folyóra. Mitch továbbsétált, és megtalálta a Lansky’s Delit, a réges-régi memphisi étkezdét, amely semmit sem változott. Bement, leült egy bárszékre a pultnál, és kávét rendelt. Tőle jobbra bokszok sorakoztak egymást mellett, amelyek most, késő délután mind üresen álltak. Pontosan a harmadikban ült, amikor megjelent egy FBI-ügynök a semmiből, és kérdezgetni kezdte az ügyvédi irodáról. Ez volt a vég kezdete, az első világos jele annak, hogy semmi sem az, aminek látszik. Mitch lehunyta a szemét, lepörgette magában az egész beszélgetést, szóról szóra. Wayne Tarrance-nek hívták az ügynököt, és Mitch tudta, bármennyire is igyekszik, sosem fogja elfelejteni ezt a nevet.

Miután megitta a kávét, fizetett, majd a Main Streetre sétált, ahol felszállt a villamosra egy rövidke megállóra. Egy-két épület megváltozott, mások meg pont úgy néztek ki, mint évekkel korábban. A legtöbb olyan eseményekre emlékeztette, amelyeket megpróbált kitörölni az agyából. A parknál szállt le a villamosról, az egyik fa alatt leült egy padra, aztán pedig betelefonált az irodába, hogy megtudja, milyen káoszból maradt ki. Felhívta Abbyt, megkérdezte, hogy vannak a fiúk. Minden a legnagyobb rendben volt otthon. Nem, válaszolta a kérdésre Mitch, nem követik. Senki sem emlékszik rá.

Amikor sötétedni kezdett, visszagyalogolt a Peabodyba, majd a lifttel felment a tetőre. Az ott működő bárból sokan szerették poharazgatás közben, baráti társaságban megnézni, ahogy lemegy a nap a folyó felett, többnyire péntek délután, egy kemény, munkás hét után. Mitchet és Abbyt, amikor először jártak a városban, az iroda fiatalabb ügyvédei és azoknak feleségei látták itt vendégül. Az irodánál kizárólag férfi ügyvédek dolgoztak, és mindenkinek volt házastársa. Akkoriban ez íratlan szabálynak számított a Bendininél. Később, amikor kettesben maradtak, megittak még egy-egy pohárkával a tetőn, és meghozták a szörnyű következményekkel járó döntést, miszerint Mitch elfogadja az állásajánlatot.

Egy sörrel a kezében nekitámaszkodott a korlátnak, és nézte, ahogy a Mississippi folyó a végtelen távolban lévő New Orleans felé kanyarog. Szójababbal megrakott uszályhajók araszoltak a híd alatt Arkansas állam irányába, miközben a nap végre lement a látóhatáron túlra nyúló mezők mögött. Mitchet nosztalgikus érzések fogták el. Az olyannyira ígéretes jövő hetek alatt semmivé lett, és az életük hihetetlen rémálommá változott.

Egyetlen választás kínálkozott csak a vacsorára. Mitch átvágott a Union Avenue-n, bement a fasorba, és már meg is érezte a sült borda illatát. Vitán felül a Rendezvous volt a leghíresebb étterem a városban, és Mitch nagyon sokszor vacsorázott ott hajdanán, amilyen gyakran csak tudott. Néha ott találkozott Abbyvel munka után, hogy megegyenek egy adagot a híres füstölt, szárazon fűszerezett bordából, amit jéghideg sörrel öblítettek le.

Kedd volt, és az étterem ugyan sosem kongott az ürességtől, hétvégén volt igazán nagy a forgalom, amikor az sem számított szokatlannak, hogy egy órát kell várni az asztalra. A foglalás szóba sem jött. Az egyik pincér rámutatott a számtalan zsúfolt helyiség egyikében álló asztalra, és Mitch úgy ült le, hogy rálátott a bárpultra. Felesleges lett volna étlapot kérni. Elment az asztal mellett egy másik felszolgáló.

– Tudja már, mit szeretne? – kérdezte.

– Nagy tál sült borda, kis adag sajt és egy korsó sör.

A pincér úgy vette fel a rendelést, hogy meg sem állt.

Mitch sok változást látott a városban, de van valami, ami sosem fog változni: a Rendezvous mindig ugyanolyan lesz. A falakat a híres vendégeket ábrázoló fényképek borították, de volt ott más is: az egyetemi futballbajnokság programja, neon sör- és üdítőreklámok, a régi Memphist ábrázoló nyomatok és még sok más fotó, melyek közül jó néhány évtizedekkel korábban készült. Régi hagyománynak számított, hogy a vendégek távozás előtt a falra tűzik a névjegykártyájukat, hatalmas mennyiség gyűlt össze belőlük. Mitch maga is ott hagyta a névjegyét, és most eltűnődött azon, vajon megtalálná-e a Bendini, Lambert & Locke ügyvédeinek a névjegykártyáit a falakon. Mivel a jelek szerint senki sem bajlódott azzal, hogy elvegyen a kártyákból, azt gyanította, hogy még bizonyosan ott vannak.

Tíz perccel később a pincér letett Mitch elé egy tál sült bordát, cheddar sajtot és káposztasalátát. A sör pontosan olyan hideg volt, ahogy az Mitch emlékeiben élt. Levágott egy jókora darabot a húsból, a szájába tette, élvezettel ízlelgette, és így eszébe jutott első kellemes memphisi emléke.

* * *

A Büntetőjogi Jogsegélyszolgálatot Amos Patrick alapította 1976-ban, nem sokkal azután, hogy a Legfelsőbb Bíróság feloldotta a halálbüntetés tilalmát. Amikor ez megtörtént, a „halálállamokban” gyorsan rendbe hozták a villamosszékeket meg a gázkamrákat, és megkezdődött a verseny. Texas lóhosszal vezetett, a második helyért derekas küzdelem folyt több állam között.

Amos irtózatos szegénységben nőtt fel Georgiában, és kisgyerekként megtanulta, mit jelent éhezni. A közeli barátai mind feketék voltak, és már kölyökkorában felháborította, ahogyan bántak velük. Tizenéves korában kezdte megérteni a rasszizmus természetét, illetve azt, hogy milyen alattomos módon hat a feketékre. Ugyan azt a szót, hogy „liberális” nem értette, mégis radikálisan liberális fiatallá érett. A középiskolai biológiatanára felismerte az adottságait, és a továbbtanulás irányába terelgette. Ennek köszönhető, hogy nem a mogyoróföldeken töltötte az egész életét a barátaival.

A halálbüntetéses ügyekkel foglalkozó ügyvédek világában Amos igazi legenda volt. Harminc éven keresztül háborúzott leírhatatlan gaztetteket elkövető, hidegvérű gyilkosok képviseletében. Ezt csak úgy tudta elviselni, hogy gondolatban félretolta a bűnöket, nem vett tudomást róluk. Nem a bűnösség kérdése számított. Hanem az, hogy az állam, minden hibájával, előítéletével, irtózatos hatalmával megkaphatja-e a jogot, hogy gyilkoljon.

De Amos elfáradt, a munka végül kimerítette, elgyötörte. Sok életet megmentett, de veszített is sokszor, és felépített egy nonprofit szervezetet, amely vonzott annyi pénzt, hogy fenn tudja tartani magát, sőt annyi tehetséges embert, hogy a harc folytatódjon. De ami Amos harci szellemét illeti, az rendesen megkopott, és a felesége meg az orvosa is megállás nélkül azzal nyaggatta, hogy lassítson.

Az irodája is legendásnak számított. Az épület az 1930-as évek art deco stílusát próbálta utánozni kissé ügyetlenül, és az évek alatt nőtt, majd kisebb lett. Egy autókereskedő építette, aki új és használt Pontiacot árult, ahogy jóformán mindenhol autót árultak a folyótól úgy tíz kilométerre húzódó Summer Avenue-n. De idővel a kereskedők elköltöztek, méghozzá keletre, ahogy oly sokan Memphisből. Bedeszkázott bemutatótermeket hagytak maguk után, és az épületek közül jó néhány lebontásra került. Amos egy olyan árverésen szerezte meg a Pontiac-szalon épületét, amelyen rajta kívül senki más sem jelent meg. A jelzálogkölcsönhöz együttérző washingtoni ügyvédek vállaltak kezességet. Amost nem érdekelte a stílus, a külső, a közvélemény, és nagyon kevéske pénzt tudott összeszedni a felújításra. Valójában csak egyetlen tágas helyiségre volt szüksége, másra nem. Nem próbált ügyfeleket vonzani, mert már több ügyfele volt, mint amennyivel elbírt. Az államok dühödten készültek az egyik kivégzés után a másikra, és az ügyészek elemükben érezhették magukat.

Amos elköltött néhány dollárt festésre, gipszkarton falakra, a vízvezeték-szerelői munkákra, és beköltöztette egyre népesebb csapatát. Az ügyvédek és jogi asszisztensek, amint elfoglalták szegényes és némileg eklektikus hangulatú munkahelyüket, nyomban védelmezni is kezdték. Ki más folytatna jogi praxist egy olyan helyen, ahol valamikor olajat cseréltek és kipufogódobokat szereltek be?

Fogadóteret nem alakítottak ki, ugyanis nem érkeztek ügyfelek. Mindannyian a siralomházban vagy a börtönök valamelyik más részlegében voltak, Virginiától Arizonáig szerte az országban. Ügyfélfogadó titkárnőre semmi szükség sem volt, hiszen nem vártak vendégeket, látogatókat. Mitch becsöngetett a bejárati ajtónál, majd belépett abba a tágas helyiségbe, amely valamikor bemutatóterem lehetett. Várta, hogy megjelenjen valaki, akinek elmondhatja, miért van ott. Derűsen nézett körbe: a falakat főként poszterek díszítették, amelyek néhány évvel korábban készült Pontiac-modelleket hirdettek, valamint az ötvenes évekből származó naptárak, illetve néhány bekeretezett főcím – olyan esetekről szóló írások főcímei, amelyekben az alapítványnak sikerült megmentenie egy-egy életet. Egyetlen szőnyeg sem borította a csillogó betonpadlót, amelyen eltüntethetetlen festék- és olajnyomok éktelenkedtek.

– Jó reggelt! – mondta egy fiatal nő, aki a hóna alá szorított papírokkal már sietett is volna tovább.

– Jó reggelt! – felelte Mitch. – Amos Patrickhez jöttem kilencre.

A nő csak köszönt, nem kérdezett tőle semmit. De most rámosolygott, kissé feszülten, mintha azt akarná a tudtára adni, hogy lenne jobb dolga is, és azt mondta:

– Rendben, szólok neki, de lehet, hogy várnia kell egy darabig. Egy nagyon rossz reggel közepén vagyunk. – Már ment is tovább. Nem kínálta Mitchet hellyel, ahogy persze kávéval sem.

Vajon mit jelenthet pontosan a „rossz reggel” egy olyan ügyvédi irodában, ahol minden ügy a halálról szól? Jóllehet a magas ablakokon beáramlott a napfény, feszült, már-már nyomasztó hangulat uralkodott, mintha itt minden nap rosszul kezdődne: kora reggel megérkeznek az ügyvédek, hogy gigászi harcot folytassanak a különböző határidőkkel. Három műanyag szék állt a sarokban, egy régi magazinokkal borított asztal körül. Ez lehetett valamiféle várószoba. Mitch leült és előhúzta a mobiltelefonját, hogy megnézze az e-mailjeit. Fél tízkor megnyújtóztatta a lábát, közönyösen bámulta a Summer Avenue forgalmát, majd betelefonált az irodába, mert ezt várták tőle, és igyekezett úrrá lenni az ingerültségén. A világában, ahol óramű pontosságával történt minden, egy félórás késés ritkaságnak számított, és csak akkor fordulhatott elő, ha elfogadható magyarázat van rá. De emlékeztette magát, hogy pro bono ügyről van szó, most ingyen adja az idejét.

Tíz perccel tíz óra előtt megjelent egy farmert viselő srác.

– Mr. McDeere, jöjjön.

– Köszönöm.

Mitch követte a fiút, kimentek a bemutatóteremből, majd elsétáltak egy nagy pult mellett, ahol a kifakult felirat szerint valamikor autóalkatrészeket árultak. Áthaladtak egy széles lengőajtón, és egy folyosóra jutottak. A srác megállt egy csukott ajtó előtt.

– Amos már várja.

– Kösz.

Mitch belépett a helyiségbe, ahol Amos Patrick nyomban szorosan magához ölelte. Elvadult külsejű figura volt, kócos ősz hajjal és ápolatlan szakállal. Az ölelkezés után kezet ráztak, majd ahogy ilyenkor szokás, elcsevegtek néhány percig: Willie Backstormról, más közös ismerősökről, az időjárásról.

– Kér egy eszpresszókávét?

– Ó, igen.

– Szimpla vagy dupla?

– Maga mit iszik?

– Triplát.

– Akkor én is.

Amos elmosolyodott, majd odalépett a pulthoz, amelyen egy nagyon bonyolult olasz kávéfőző gép állt, körülötte csészék és zacskóban kávébab. Ez a férfi jól láthatóan nagyon komolyan vette a kávézást. Fogott két nagyobb – igazi, nem papírból készült – csészét, lenyomott néhány gombot a masinán, és várta, hogy darálni kezdjen.

Leültek a kesze-kusza iroda egyik sarkában egy csapóajtó alá, amelyet már évek óta nem engedtek le. Mitch önkéntelenül is észrevette, hogy Amos szeme puffadt és vörös.

– Nézze, Mitch – mondta a férfi komoly hangon –, attól félek, hogy feleslegesen utazott ide. Nagyon sajnálom, de semmit sem tud tenni.

– Világos. Willie figyelmeztetett.

– Nem, nem erről van szó. Sokkal rosszabb a helyzet. Ma kora reggel holtan találták Tad Kearnyt, egy elektromos kábellel felakasztotta magát a zuhanyban. A jelek szerint sikerült megelőznie az államot. – Amos hangja elcsuklott.

Mitch nem tudta, mit felelhetne.

Amos megköszörülte a torkát.

– Azt mondják, öngyilkosság. – Kínlódva és majdnem suttogva préselte ki magából a szavakat.

– Sajnálom.

Hosszú pillanatokon keresztül csöndben ültek, az egyetlen hangot a csöpögő kávé adta. Amos megtörülte a szemét egy zsebkendővel, aztán nagy nehezen felállt, elment a csészékért, amelyeket aztán odatett az asztalra. Odasétált igencsak rendetlen íróasztalához, felvett egy papírt, és Mitch kezébe adta.

– Nagyjából egy órája jött.

Döbbenetes, felkavaró kép volt: egy meztelen, lesoványodott férfi groteszk módon lógott a vízcsövön áthurkolt kötélen, amely a nyaka húsába vágott. Mitch csak egy pillantást vetett rá, aztán elfordította a fejét, és visszaadta a papírt.

– Ne haragudjon.

– Hűha.

– Rendszeresen történik ilyen a börtönökben, de nem a siralomházban.

Megint csak csönd állt be, miközben a kávét kortyolgatták. Mitchnek fogalma sem volt, mit mondhatna, de egyvalami világossá vált: gyanús, hogy valóban öngyilkosság történt-e.

Amos a falat bámulta meredten.

– Szerettem ezt a fickót – mondta halkan. – Eszement, őrült ember volt, állandóan veszekedtünk, de mélyen együttéreztem vele. Már régen megtanultam, hogy érzelmileg távolságot kell tartanom az ügyfeleimtől, de Taddel egyszerűen képtelen voltam rá. Egyetlenegyszer sem kapott esélyt az életben, már a születése napján meg volt írva a sorsa, ami egyáltalán nem számít szokatlannak.

– Miért rúgta ki magát?

– Ó, többször is kirúgott. Szinte már viccé vált ez. Tad eszes fickó volt, autodidakta módon tanulta a jogot, és azt hitte, hogy többet tud, mint bármelyik ügyvédje. De én mellette maradtam. Maga is tapasztalt már ilyet. Nehéz magára hagyni egy ilyen reménytelen helyzetben lévő, kétségbeesett embert.

– Kettőt is elvesztettem.

– Én húszat, illetve most már huszonegyet. De Tad mindig is különleges marad. Nyolc évig képviseltem, és ezalatt egyetlen látogatója sem volt. Se barátok, se rokonok, csak én meg egy lelkész. Ha van magányos lélek, hát akkor ő az volt. Egy ketrecben élt egyedül, és odakint nem volt más, csak egy ügyvéd. A mentális állapota folyamatosan romlott az évek alatt, és amikor az utolsó néhány alkalommal bementem hozzá, nem volt hajlandó megszólalni. Aztán írt egy ötoldalas levelet, ami olyan zavaros és kusza lett, hogy a skizofrénia ékes bizonyítékának tűnt.

– Maga meg is próbálkozott a beszámíthatatlansággal.

– Igen, de nem jutottam semmire. Az állam keresztbe tett, ahol tudott, és a bíróságok nem mutattak semmi együttérzést. Mindent megpróbáltunk, és néhány hónappal ezelőtt esélyünk volt legalább a harcra, de kirúgott minket. Nem volt okos húzás.

– Na és a bűnösség kérdése?

Amos ivott még egy korty kávét, és megcsóválta a fejét.

– Hát, azt mondhatjuk, hogy a tények nem mellette szóltak. Kábítószer-ellenes ügynökök le akarnak csapni egy drogfutárra, közülük hárman golyóval a fejükben végzik, meg is halnak a helyszínen. Mit lehet ilyenkor mondani az esküdteknek? Alig egy órát tanácskoztak.

– Vagyis ő ölte meg őket?

– Ó, igen. Kettőt fejbe lőtt tíz méterről, a harmadikat az állán találta el. Tudja, Tad kiváló lövő volt. Fegyverek között nőtt fel. Minden kocsiban és kisteherautóban, minden szekrényben, minden fiókban fegyverek voltak. Gyerekkorában jóformán bekötött szemmel eltalált bármit. Az ügynökök rossz embert csaltak csapdába.

Mitch várt néhány pillanatot, mielőtt megkérdezte:

– Csapdába csalták?

– Hosszú történet, Mitch, vázlatosan összefoglalom. A kilencvenes években néhány elbitangolt kábítószer-ellenes ügynök arra jutott, hogy akkor nyerhetik meg a drogháborút, ha megölik a csempészeket. Informátorokkal, besúgókkal meg más sötét alakokkal titkos akciókat szerveztek. Amikor a szállítók megjelentek az áruval, az ügynökök egyszerűen kinyírták őket. Nem kellett bajlódni letartóztatással, tárgyalással meg ilyenekkel. Önkényes bíráskodás, amivel sikerült tökéletesen átverni a hatóságokat és a sajtót. Fölöttébb hatékony módja volt annak, hogy eltüntessék a futárokat az iparból.

Mitch csak szótlanul bámult. Végül úgy döntött, iszik még egy kis kávét, és figyel.

– A mai napig nem lepleződtek le, így aztán senki sem tudja, hány embert nyírtak ki. És az igazat megvallva nem is érdekel senkit. A jelenből visszanézve úgy tűnik, hogy miután Tad lelőtte három haverjukat, megcsappant egy kicsit a lelkesedésük. Memphistől úgy harminc kilométerrel északra történt, egy bevált átadóhelyen. Támadt némi gyanú, néhány ügyvéd összerakta a képet, de igazából senki sem akart mélyre ásni. Ezek durva, erőszakos ügynökök voltak, akik a saját szabályaik szerint éltek. Akik tudták, mi történt, boldogan segítettek az eltussolásban.

– És maga ezt tudta?

– Mondjuk úgy, hogy gyanítottam, de nincs annyi emberünk, hogy egy ilyen hihetetlen ügyben nyomozni kezdjünk. Rengeteg a munka, határidőre kell teljesítenünk sok más ügyben. Tad viszont végig tudta, hogy csapdába csalták, és nagyon csúnyán vádaskodott, amikor kirúgott bennünket. Azt hiszem, készült valamire. De hát szegény fickó annyira labilissá vált mentálisan, hogy nehéz volt komolyan venni.

– Mennyi az esélye annak, hogy nem öngyilkosság történt?

Amos felhorkant, aztán megtörülte az orrát a zakója ujjával.

– Szép pénzt tennék rá, hogy nem ő végzett magával. Ezek csak feltételezések, de azt mondom, hogy a hatóságok be akarták fogni a száját, amíg annak rendje és módja szerint meg nem ölhetik júliusban. Sosem fogjuk megtudni az igazságot, mert csak mismásolás lesz, nem nyomozás. Lehetetlen kideríteni, mi történt, Mitch. Megint meghalt egy ember, és senkit sem érdekel. – A férfi szipogott, aztán újra megtörülte a szemét.

– Sajnálom. – Mitchet meglepte, hogy egy ügyvéd, aki már húsz ügyfelét elveszítette, ilyen érzelmesen tud reagálni. Nem válik fásulttá és érzéketlenné az ember? Mitchnek nem állt szándékában kideríteni, mi a válasz a kérdésre. Csak ennyi időt töltött a pro bono-világ ezen szűk kis sarkában.

– Én is sajnálom, Mitch. Sajnálom, hogy feleslegesen utazott ide.

– Semmi gond. Megérte találkozni önnel és látni az irodáját.

Amos a fejük fölött húzódó csapóajtó felé intett.

– Na és mi a véleménye? Ki más praktizálna egy egykori autószalonban? Fogadjunk, hogy nem lát ilyet New Yorkban.

– Valószínűleg nem.

– Próbálja ki. Üresedés van, múlt héten felmondott valaki.

Mitch mosolygott, és igyekeznie kellett, hogy ne kezdjen el nevetni. Kevesebb lenne a fizetése, mint az ingatlanadó, amit Manhattanben fizet.

– Kösz, de már kipróbáltam Memphist.

– Emlékszem. A Bendini-ügy jó ideig nagy sztori volt errefelé. Egy egész ügyvédi iroda szétesik, és mindenki börtönbe megy. Ki felejtene el ilyesmit? De a maga nevét alig említették.

– Mázlim volt, és leléptem.

– És nem jön vissza.

– És nem jövök vissza.

Negyedik fejezet

A bérelt kocsiból Mitch felhívta a titkárnőjét, és megkérte, hogy szervezze át az útját. A reggeli gépről, amely közvetlenül a LaGuardiára vitte volna, már lemaradt. Átszállásokkal órákig tartana, mire hazaérne, és bejárná a fél országot. Délután öt óra után húsz perccel volt egy közvetlen járat Nashville-ből, és a titkárnő megvette a jegyet. A reptérre vezető út lehetővé tenné, hogy megvalósítsa az ötletét, amelyen egy ideje már törte a fejét.

A forgalom megcsappant, és Mitch már elhagyta Memphist, amikor egészen váratlanul jókedvre derült. Megúszott egy szörnyű élményt, és a kábítószer-ellenes ügynökök akciójától minden ügyvéd a legjobb esetben is gyomorfekélyt kap. Elvállalt egy kellemetlen feladatot, hatalmas szívességet tett Willie Backstromnak, és most ismét menekül Memphisből, de ezúttal senki sem fenyegeti, nincs mitől félni.

Mivel rengeteg ideje volt, a kétsávos utakon maradt, és élvezte, hogy nagy nyugalomban vezethet. Látta, hogy keresik New Yorkból, de nem vette fel a telefont, Abbyt viszont felhívta. Nyolcvannal, kényelmes tempóban haladt a Sumrall nevű városka felé, ami kétórányira van keletre Memphistől, egyórányira nyugatra Nashville-től, és a megye székhelye tizennyolcezer lakossal, ami tekintélyes szám Délnek ezen a részén. Mitch követte a táblákat, és hamarosan a Main Streeten találta magát, amely a főtér mellett húzódott. Annak közepén a bíróság szépen karbantartott, tizenkilencedik századi épülete magasodott, körülötte, hatalmas tölgyfák árnyékában szobrok, filagóriák, emlékművek és padok.

Mitch leparkolt egy ruhabolt előtt, majd körbesétálta a teret. Ahogy az az ilyen helyeken lenni szokott, kis ügyvédi irodákból volt bőven. Mitch megint eltűnődött magában, régi barátja vajon miért választott ilyen életet.

* * *

A Harvardon találkoztak, amikor Mitch már harmadéves hallgató volt, és a rangos ügyvédi irodák, ahogy azt tették minden évben, megjelentek az egyetemen. A toborzás nem a kemény munka jutalma volt – hiszen a jogi karon minden félévben kőkeményen kellett dolgozni –, hanem annak, hogy tehetségüknek és szerencséjüknek köszönhetően felvételt nyertek a Harvardra. Egy olyan szegény srácnak mint Mitch, a toborzás különösképpen izgalmas élmény volt, mert életében először ekkor érezhette meg a pénz szagát.

Azért küldték Lamart egy csapat élén, mert csak hét évvel volt idősebb Mitchnél, és a fiatalos imidzs mindig fontos. Később ő meg a felesége, Kay nagyon kedvesen fogadták a Memphisbe érkező McDeere házaspárt.

Tizenöt éve nem beszéltek. Az internet persze megkönnyítette a tájékozódást, ki lehetett deríteni, mit csinálnak mások, kiváltképp ügyvédek, akik a természetüknél fogva, ha sikeresek, ha nem, minél nagyobb figyelmet próbálnak kelteni maguk körül. Jót tesz az üzletnek. Lamar honlapja meglehetősen egyszerűnek tűnt, de hát a praxisa sem volt valami bonyolult és összetett: végrendeletek, ingatlanügyek, közös megegyezésen alapuló válások, és természetesen az elmaradhatatlan Személyi sérüléses ügyek! Minden kisvárosi ügyvéd arról álmodozik, hogy jóféle autóbalesetben képviselheti a sérültet.

Sehol egy szó sem az olyan kellemetlenségekről, mint a Lamar elleni vádemelés, vagy arról, hogy a férfi bűnösnek vallotta magát, és börtönbe került.

Az irodája egy sportbolt fölött volt. Mitch felgyalogolt a nyikorgó lépcsőn, mély levegőt vett, majd benyitott. Egy jól megtermett nő ült a számítógép-monitor mögött, abbahagyta a munkát, és kedvesen rámosolygott.

– Jó reggelt.

– Jó reggelt kívánok. Lamar bent van?

– A bíróságon van.

– Tárgyaláson?

– Nem, csak egy meghallgatáson. Hamarosan visszaér. Segíthetek valamiben?

Mitch átnyújtotta a Scully & Pershing logójával díszített névjegyet.

– Mitch McDeere vagyok. Megpróbálom elcsípni őt a bíróságon. Melyik tárgyalóteremben van?

– Csak egy van. Az első emeleten.

– Rendben, köszönöm.

Régi stílusú, szépen karbantartott tárgyalóterem volt: patinás faborítás, magas ablakok, a falakon nagyszerű fehér és halott férfiak portréi. Mitch csöndben leült a hátsó sorban. A bíró már nem volt a pulpituson, és Lamar egy ügyvédkollégával társalgott. Amikor egy idő után meglátta Mitchet, döbbenten nézett rá, de folytatta a beszélgetést. Amikor végzett, lassan elindult a széksorok közötti folyosón, majd az utolsó sornál megállt. Már majdnem dél volt, és a tárgyalóteremben rajtuk kívül nem maradt más.

Egy hosszú pillanaton keresztül csak néztek egymásra, majd Lamar azt kérdezte:

– Mit csinálsz itt?

– Erre jártam. – Aligha komolyan vehető válasz, hiszen ki az, aki csak erre jár egy ilyen isten háta mögötti helyen, mint Sumrall?

– Akkor megkérdezem még egyszer. Mit csinálsz itt?

– Tegnap Memphisben voltam, a tervek szerint lett volna valami dolgom, de aztán mégsem lett. Csak néhány óra múlva indul a gépem Nashville-ből, így aztán ideautóztam. Arra gondoltam, benézek hozzád.

Lamarnak annyi haja kihullott, hogy Mitch alig ismerte volna meg egykori barátját. Ami kevés megmaradt, ősz volt. Mint oly sok férfi, Lamar is sűrű szakállal próbálta ellensúlyozni a gyér hajzatot, de ahogy az lenni szokott, a szakáll is ősz volt, és így a régi barát csak még idősebbnek tűnt. Elindult a széksorban, majd három méterre Mitchtől megállt, és nekitámaszkodott a padnak. Egyelőre mosolynak még csak nyoma sem jelent meg az arcán.

– Van valami, amit meg akarsz beszélni?

– Nem mondhatnám. Néha eszembe jutsz, és szerettelek volna üdvözölni.

– Szia. Tudod, Mitch, én is gondolok rád. Huszonhét hónapot töltöttem miattad egy szövetségi intézményben, így aztán elég nehéz elfelejteni téged.

– Azért töltöttél huszonhét hónapot egy szövetségi intézményben, mert hajlandó voltál részt venni egy bűnügyi összeesküvésben, és ennek az összeesküvésnek a tagjai mindent elkövettek, hogy engem is rábírjanak a csatlakozásra. Hajszál híján ugyan, de sikerült megmenekülnöm. Ha azt mondod, hogy neheztelsz, akkor azt mondom, hogy én is.

A pulpitus előtt elsétált egy fogalmazó. Figyelték őt, vártak, amíg eltűnik, majd ismét egymásra meredtek.

Lamar épphogy csak megvonta a vállát, majd azt mondta:

– Oké, világos. Elkövettem a bűncselekményt, letöltöttem a büntetést. Nem nagyon szoktam foglalkozni ezzel.

– Nem akarok én bajt keverni. Arra gondoltam, hogy kellemesen elbeszélgethetnénk, és úgymond, elássuk a csatabárdot.

Lamar mély levegőt vett.

– Az biztos, hogy csodállak, amiért itt vagy. Azt hittem, sosem látlak többé.

– Én is azt hittem. Abban az időben te voltál az egyetlen barátom, Lamar. A nagy nyomás meg egyebek ellenére is remekül mulattunk néha. Abby és Kay jól kijöttek egymással. Szép emlékeink vannak rólatok.

– Nekünk nincsenek olyan szép emlékeink. Mindent elvesztettünk, Mitch, és könnyű volt téged okolni.

– Az ügyvédi iroda bukásra volt ítélve, Lamar, te is tudod. Az FBI-osok szagot fogtak, csak idő kérdése volt, mikor csapnak le. Azért választottak engem, mert én voltam az új fiú, és arra jutottak, hogy én lehetek a gyenge láncszem.

– És milyen igazuk volt.

– Bizony ám! Mivel nem csináltam semmi rosszat, úgy döntöttem, hogy megvédem magamat. Együttműködtem velük, aztán menekültem, ahogy bírtam. Még az FBI sem tudott megtalálni.

– Hová mentetek?

Mitch elmosolyodott, majd lassan felállt.

– Ez, barátom, nagyon hosszú történet. Meghívhatlak ebédre?

– Nem, de együnk valamit.

* * *

Az első étterem tele volt, mint Lamar mondta, túl sok benne az ügyvéd. Valamivel arrébb, egy régi vasárubolt alagsorában találtak egy szendvicsezőt. Mindketten kifizették a maguk ebédjét, aztán leültek a sarokban, távol a tömegtől.