A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Seth Dickinson: The Traitor Baru Cormorant

Tor Books, New York, 2015

Fordította: Kemenes Iván

Borítófestmény: © Marcela Bolívar

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Térkép: Jon Lansberg

Copyright © Seth Dickinson, 2015

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-444-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

info@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Gilliannek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Sine qua non: Rachel Sobel. Jennifer Jackson. Marco Palmieri.

Sophia és a kollégái. A Jackals, a Blue Planet, a testvérem meg egy bolond.

ÍGÉRET

Ez itt az igazság. Arról ismerszik meg, hogy fáj.

SZÁMVEVŐ

1

Ismét beköszöntött a kereskedelmi idény. Baru még túl kicsi volt, hogy szimatát fogja a birodalmi szeleknek.

A Maszkabál kedvenc katonáit küldte Taranoke meghódítására: vitorlavásznait, festékeit, égetett zománcait, fókairháit, olajait és falcresti írásával nyomtatott papírpénzét. A kis Baru izgatottan figyelte a kikötőbe érkező kereskedőket, miközben várakat épített a forró, fekete homokban. Úgy tanult meg számolni, hogy sorra vette a hajókat és a köröttük rajzó tengeri madarakat.

A láthatáron sereglő vitorlák csaknem két évtizeddel később is eszébe jutottak, ahogy a hajnali derengésben ringó, tűzhordozó fregattokat nézte. Ám hétéves korában a Kormorán Baru nevű kislány még semmiféle jelentőséget nem tulajdonított nekik. Leginkább a számtan és a madarak érdekelték – és a szülei, akik megmutatták neki a csillagokat.

Ugyanakkor a szülei tanították meg félni is.

Apái a még csillagtalan, rozsdás őszi alkonyban magukkal vitték a fövenyre hínárt szedni, melyet újdonsült vállalkozásukként hamuvá égettek és üveggé dolgoztak át, hogy végül vulkáni kőzettel simára csiszolva teleszkóplencsékké alakítsák. Amikor kiértek a partra, Baru megpillantotta a Maszkabál kereskedőhajóit, amint éppen óvatos ívben megkerülik a Halae-zátonyt.

– Nézzétek, papák! – mutatott oda Baru. – Az iriadi vásárra jöttek!

– Látom. – Salm apa cserepes ajkait összeszorítva, szemét kezével árnyékolva figyelte a hajókat. Hegyomlásnyi vállain legapróbb mozdulatától is csomókban tekergőztek az izmai. – Eredj, töltsd meg a vödröd!

– Várj! – Az éles szemű Solit apa megragadta férje kezét, és a távolba mutatott. – Ott egy harmadik. Már konvojban utaznak.

Baru úgy tett, mintha hínárt keresne, ám közben fülelt.

– A kalózok jó kifogást nyújtanak a konvojokra – töprengett Salm. – A konvoj meg arra, hogy őrjáratot hozzanak magukkal. – A homokba köpött. – Pinion jól beszélt. Az az egyezmény színtiszta méreg.

Apái árnyékát figyelve Baru látta, hogy Solit a férje, Salm izmos, csupasz vállára teszi kérges tenyerét. Mindkét férfi fonatokban viselte a haját, ám míg Solité a kovácsműhelyben rövidre perzselődött, Salmé szövevényes tincsekben csüngött egészen a derekáig, bizonyságaként a síkföldiekkel szemben a halálkörben kivívott diadalainak.

– Látod a harmadikat? – kérdezte Solit.

– Nem. De attól még ott van. A láthatáron túl.

– Mi van ott, papa? – kíváncsiskodott Baru.

– Te csak a vödröddel törődj! – mordult rá Salm.

Baru tiszta szívből szerette anyját és apáit, ugyanakkor nem hagyta magát félmagyarázatokkal lerázni, ráadásul újabban egyre ravaszabb is volt. – Papa – fordult Solithoz, aki általában engedékenyebb volt –, holnap elmehetünk az iriadi vásárba, hogy megnézzük a hajókat?

– A vödröddel törődj, Baru! – felelte Solit, és abból, hogy kedveskedés helyett Salm szavait visszhangozta, Baru megértette, hogy valami aggasztja. Aztán a férfi egy pillanatnyi szünet után mégis hozzátette: – Ha estig elég üveget csiszolsz, lesz mit árulnunk. Akkor velünk jöhetsz Iriadba hajónézőbe.

Baru aznap éjjel felütötte anyja kézzel másolt szótárát, és a gyertyafényben hunyorogva addig silabizálta az apró, urunoki írással körmölt betűket, míg meg nem találta, amit keresett: konvoj – karaván, netán kölcsönös védelem érdekében összeverődött hajócsoport, melyet gyakorta kísér hadi gálya.

Hadi gálya. Ez érdekes volt.

Attól még ott van, mondta Salm apa.

Hamuvályog-kunyhójuk udvaráról üvegen végigszántó kő sikolya, és szülei – vadász anyja, kovácsmester és pajzshordozó apái – halk, aggódó hangjai szüremlettek be. Már megint az egyezményről beszéltek.

Remélve, hogy sikerül megértenie – hiszen a megértés hatalmat adott neki a környezete fölött –, Baru ennek a kifejezésnek is utánanézett. Fel nem foghatta, miként lehetett méreg holmi egyezmény. Talán majd az iriadi vásárban rájön.

Már éppen visszarakta volna anyja szótárát a helyére, amikor ujjait a kötés egymásba fonódó öltései között felejtve eltűnődött. Anya új, külhoni bőrbe burkolt könyvet őrzött a gyűjteményében. Borítójáról a kislány hangtalanul kibetűzte a furcsa, szögletes, szabályos személytelenséggel szedett címet: Bevezetés az aphalonba, a Birodalom kereskedelmi nyelvébe; Taranoke népének épülésére.

A borító alsó csücskén sorszámra bukkant. Majdnem nagyobb volt, mint ameddig el tudott számolni.

***

A vályogtalajból sarjadó cukornád-, dió- és kávéültetvényeken túl, ahol a tenger az iriadi öböl bazaltkarjainak ölelésébe kucorodott, a vásár hivalkodó göncbe bújt piperkőcként pompázott.

A piactér már jócskán azelőtt a világ legzajosabb és legörömtelibb helyeként burjánzott Iriad stégjein, hogy Barunak egyáltalán emlékei lettek volna magáról az emlékezésről. Idén a szokásosnál is több hajó zsúfolódott össze a kikötőben – a taranoki halászbárkákon és vitorlásokon, a délről befutott, ismerős oriati kereskedőkön kívül ezúttal magasra vont, fehér vitorlás Maszka-kufárok is tiszteletüket tették. Jöttük miatt a vásár túlnőtt a dokkokon, és a ragyogó hőségben kiterjedt a fel-alá bukdácsoló koa- és diófa tutajokra, amelyeken hangszerüket püfölő dobosok hemzsegtek.

Aznap Baru újfajta örömmel a szívében érkezett a vásárba: a rejtélyek örömével. Feltett szándéka volt, hogy kiderítse és kibogozza, mi ez a szüleit aggasztó, hadigályás-egyezményes gubanc.

Családja kenun érkezett. Baru a csónak orrában gubbasztott, Pinion anya és Salm apa eveztek, Solit apa pedig feszülten őrködött a teleszkópok felett. A tenger felől támadó széllel együtt réce- és bukórajok, kéthangú hívásokat rikoltó sörtetorkú alawa-csapatok, kócsagok, vihar- és fregattmadarak kaptak szárnyra, magasan fent pedig halfarkasok szálltak, akár egy-egy apró foltnyi éjszaka. Baru elszántan próbálta számba venni és fajtánként megkülönböztetni őket.

– Kormorán Baru – nézett rá mosolyogva Pinion anya. A lány szemében a nő szilaj volt, mint a partot ostromló vihar, mint a villámcsapás; máskor épp ellenkezőleg, komótos és mindent betöltő, akár a napsütés. Valahányszor Baru párducokról olvasott, mindig anyja sötét szemét és mosolya mögül elővillanó fogait képzelte maga elé. Evezőcsapásai lágyak és határozottak voltak, akár maguk a hullámok. – Jól választottunk nevet neked.

Anyja szeretetének melegétől átjárva, alapos madártani ismereteire büszkén, Baru szorosan átölelte a nő lábát.

Találtak egy mólót, ahol kipakolhatták a teleszkópokat. A piac kavalkádja azonnal körbefonta őket. A zűrzavar elterelte Baru figyelmét, így szülei mögött jócskán lemaradozva bukdácsolt a térdek és bokák rengetegében. Taranoke régóta kereskedelmi kikötő volt – egy sziget, ahol Oriati evezősei és a szigetlakók kenujai biztonságban megpihenhettek. Így Barunak volt némi fogalma a kereskedelem megszokott menetéről: hozamról és pénznemekről, importról és exportról. Cukornádat, mézet, kávét és citrusi gyümölcsöket árulunk, magyarázta Pinion anya, cserébe szövetet és vitorlavásznat veszünk, és pénzfajtákat, amik kapóra jöhetnek más kereskedőknek… Baru, itt járjon az eszed!

Az utóbbi időben a lány esze mindig ott járt, ahol kellett. A levegő mostanában furcsán törékenynek tetszett, mintha viharszag járta volna át, és Barut nyugtalanította, hogy nem érti az okát.

A piacot párolt ananász, friss gyömbér, vörös vasérc és ánizs illata lengte be. A dobok dübörgése, a táncosok kurjantásai és a közönség urunoki, oriati, valamint az új, aphalon kereskedelmi nyelven elhangzó biztatásai gazdát cserélő érmék és korallgyöngyök csengésével elegyedtek.

– Sol-i-i-i-i-i-t! – visított fel Baru. – Látni szeretném…!

– Tudom – mosolygott rá Solit a munkájából felnézve. Kovácsként minden alkotása, így Baru iránt is gyengéd érzelmeket táplált. – Menj csak!

Remek. Végre utánajárhatott, mit is jelent valójában az, hogy egyezmény.

Talált egy bódét, amely a Maszkabál jellegzetes fehérjében virított. A kupacokba hányt birkaposztót szemmel tartó férfi – amennyire a lány tudta, a birkák méretes, bamba jószágok voltak, melyek kizárólag szőrből álltak – távolról akár taranokinak is beillett volna, de közelebb érve furcsán redőzött szemhéja és lapos orra már elárulta. Elsőre Baru ilyennek látta a falcrestieket: állkapcsuk hegyes, orruk tömpe, szemük mélyen ül, bőrük halványbarna, kicsit talán réz- vagy gabonaszínű. Akkor még nem tűntek annyira másnak.

A férfi látványosan unta magát, így Baru lelkiismeret-furdalás nélkül kapaszkodott fel a standjára. A falcrestinek két kopaszra nyírt, matróznadrágos nő személyében akadtak testőrei, ám ők éppen egy ifjú taranoki halásszal igyekeztek leküzdeni a kölcsönös nyelvi akadályokat.

– Üdv, aranyom! – köszöntötte a férfi a pult mögül. Egy stósznyi szövetmintát félretolva helyet csinált a kislánynak. Baru érdekességképpen megjegyezte, milyen kitűnően beszéli az urunokit. Vagy nagyon tapasztalt kereskedő lehetett, vagy kivételes nyelv-, sőt kultúraérzékkel rendelkezett, hiszen a legtöbb kereskedőnek fogalma sem volt, miként üssön meg barátságos hangnemet Taranokén. – Nincs szüksége a szüleidnek véletlenül téli ruhára?

– Miért kopaszok? – érdeklődött Baru az őrök felé bökve. Azok közben vagy kézmozdulataikkal, vagy nyelvtudásukkal elérték, hogy halász cimborájuk fülig piruljon.

– A hajókon hemzsegnek a tetvek – válaszolt a kereskedő, és közben bágyadtan vizslatta a piacteret. Sűrű szemöldöke olyan volt, mint két, szemét őrző várfal. – Kedvelt lakhelyük az emberi haj. Persze gyanítom, ezen az éghajlaton a szüleid nem szorulnak rá a vastag kelmékre. Mégis hogy képzeltem, hogy pont itt próbáljak eladni posztót? Koldusként fogok hazatérni.

– Dehogy! – sietett megnyugtatni Baru. – Mindenfélét tudunk gyártani a posztódból, ezt biztosra veszem, na és persze északi kereskedőknek is tovább tudjuk adni busás haszonért. Papírpénzben számolsz?

– Az érmét és a drágaköveket jobban szeretem, de vásárláskor papírpénzzel fizetek.

A balján birkabőrre rótt feljegyzések tornyosultak – tintával telekörmölt, ám bármikor letörölhető és újrahasznosítható pergamenek. – Ez az áruforgalmad? – kérdezte a lány.

– Az hát, és sokkal fontosabb annál, hogy engedjelek belenézni. – A gyapjúárus bosszúsan megkísérelt elfújni egy körülötte döngő legyet. – Hát a szüleid? Ők papírpénzt használnak?

Baru elkapta és összemorzsolta a legyet. – Eleinte senki nem azt használt. Viszont most, hogy ennyi hajótok érkezik, mindenki rákényszerül, annyi mindent lehet venni vele.

Aztán, csak hogy leplezze, mennyire ravasz valójában, olyat kérdezett, amire már eleve tudta a választ: – A Maszkabál tagja vagy?

– A Maszkák Birodalma, vagy a Birodalmi Köztársaság, aranyom. Nem szép gúnynevet használni. – A férfi atyáskodó kifejezéssel méregette testőreit, mintha azok felügyeletre szorultak volna. – Nos, csakugyan az a hazám. Bár jó néhány éve nem láttam már Falcrestet.

– Meg fogtok hódítani minket?

A férfi lustán ráemelte a tekintetét, szeme töprengve összeszűkült. – Senkit sem hódítunk meg. A hódítás véres ügy, ráadásul még járványt is terjeszt. Barátként jöttünk.

– Akkor viszont kicsit fura, hogy érmékért és drágakövekért áruljátok a portékáitokat, de vásárolni csak papírért vagytok hajlandóak – mondta Baru. Szavai egyszeriben másként csengtek, még ha nem is teljesen szándékosan: átmenetileg úgy beszélt, mint az anyja. – Mert ha jól értem ezt az áruforgalmat, akkor elvesztek tőlünk mindent, amivel másokkal kereskedhetnénk, és cserébe papírt adtok, amit viszont csak ti fogadtok el.

A posztóárus hirtelen támadt érdeklődéssel fürkészte a lányt.

– A szüleim félnek – tette hozzá Baru, mert kezdte kényelmetlenül érezni magát a másik éber tekintetétől.

A férfi előrehajolt, és a lány rögtön felismerte az arckifejezését – látta már eleget korábbi vásárokon, más kereskedőktől. Mohóságot tükrözött. – A szüleid itt vannak valahol?

– Megvagyok magamban is – tért ki Baru a válasz elől. – Itt mindenki ismer mindenkit. Nem fenyeget veszély. De ha teleszkópot szeretnél venni…

– Minden vágyam egy teleszkóp – vágta rá a férfi, talán azt képzelve, a lány életében nem hallott még szarkazmust. – Hol találok?

– Arra – mutatta az irányt Baru. – Anyám Pinion, a vadász, apáim pedig Solit, a kovács és Salm, a pajzshordozó.

Erre a férfi ajka megrándult, mintha a két apa gondolata zavarta volna. Lehet, hogy Falcrestben nem voltak apák? – Hát téged hogy hívnak?

– Barunak – vágta rá a lány, hiszen Taranokén senki sem fukarkodott a nevével. – Kormorán Barunak, mert nem hagytam abba a sírást, csak amikor kormoránmadarat láttam.

– Nagyon okos lány vagy, Baru – mondta a kereskedő. – Ragyogó jövő vár rád. Látogass meg máskor is! Ha nem találsz rögtön, keresd Patkós Cairdine-t!

Amikor aztán a kereskedő később megjelent, hogy szót váltson a szüleivel, végig képtelen volt levenni a szemét előbb az apáiról, aztán az anyjáról, és közben minduntalan a száját húzogatta, mint aki taknyát nyelte. De vett két teleszkópot meg egy tükörkészletet, így végül még az örökké gyanakvó Salm is elégedett lehetett.

***

A kereskedelmi idény utolsó Maszka-konvoja egy karcsú, vörös vitorlás fregatt társaságában kerülte meg a Halae-zátonyt, majd lehorgonyzott Iriad kikötőjében – a fregatt az a hadihajó volt, amelyet Salm apa megjósolt. Fedélzetén harsány matrózok tolongtak. Jövés-menésüket bármely gyerek naphosszat megfigyelhette, már ha akadt egy látcsöve, elegendő kíváncsisága, és tetejébe az a fajta lány volt, akiben a kelleténél kevesebb hajlam akadt teendői elvégzésére, sőt még a vulkánt sem volt rest megmászni. Barunak történetesen volt látcsöve, és az a fajta lány volt.

– Katonákat hoztak magukkal – újságolta a szüleinek izgatottan, amiért sikerült önállóan fényt derítenie egy ilyen baljós tényre. Mostantól talán ő is részese lehetett az udvari tanácskozásoknak és a mérgező egyezményekről szóló sugdolózásnak. – Vértjük van, meg lándzsájuk!

Salm apa azonban nem csatolta fel a pajzsát, hogy hadba vonuljon ellenük. Pinion anya sem vonta félre Barut, hogy felvilágosítsa az őrmesterek és tisztek rendje-rangja, vagy a Maszkabál fegyvereinek természete és fajtái kapcsán. Solit apa nem jutalmazta meg sem ananásszal, sem izgalmas tudásmorzsákkal. Szülei egyre csak gürcöltek az udvaron, és közben fojtott hangon mindenféle szerződéseket meg nagykövetségeket emlegettek. – Amint megépítik – mondta Salm –, többé el sem kotródnak innen. – Mire Solit fásultan, egyszerre dacosan és békítőn azt mondta: – Megépítik, akár aláírjuk, akár nem. Akkor már szabjunk feltételeket.

És mert elhanyagoltságában sem a rászabott házimunkához, sem tanfeladatai elvégzéséhez nem volt valami sok kedve, Baru egyre csak nyaggatta őket. – Solit – faggatózott, miközben zsákokba tuszkolta hínárszüretük termését, hogy aztán a kemencékhez cipelhessék. – Mikor kezdesz megint kovácsolni?

Amikor Baru még kisebb volt, a férfi gyönyörű és veszedelmes tárgyakat készített a föld mélyéről és a gejzírekből nyert ércekből. – Amint véget ér a kereskedelmi idény, Baru – jött a válasz.

– És akkor anya is átkel megint a hegységen, a síkföldre, hogy kipróbálja a vadkanölő lándzsát, amit kovácsoltál neki?

– Biztosra veszem.

Baru örömtől csillogó szemmel nézett az anyjára, akinek hosszú lába és széles válla sokkal alkalmasabb volt a vadászatra, mint holmi teleszkópok készítésére, majd másik apjára is, aki ugyanolyan ádázul tudta püfölni a dobokat, mint ahogy harcolt. – És ha jönnek a katonák, Salm apa kipróbálja majd az emberölő lándzsát, amit kovácsoltál neki?

– Tiszta kosz vagy, kislányom – sóhajtott Solit. – Eredj Gyöngyhalász Leához, kérj tőle habkövet! Meg ha már mész, vigyél magaddal papírpénzt, és hozzál olívaolajat is!

***

Baru rengeteget olvasott egyezményekről, pénznemekről meg hozamokról, majd amikor már nem bírt többet befogadni, Pinion anyát nyüstölte, netán csak csöndben töprengett. Valami nyilvánvalóan nem volt itt rendben; tavaly a szülei még sokkal elégedettebbek voltak.

A folyamatot meg kellett fordítani. De hogyan?

A kereskedő, Patkós Cairdine, az iriadi vásárbeli standja mögött ücsörgött testőrei közepette, akik önelégült ábrázatukkal leginkább sirályokra emlékeztettek. Az aznapi piac viharos, szürke és vigasztalan idényvégi napra esett; nem kellett már sokat várni, hogy az Üszök-tenger körkörös passzátszelei téli fergeteggé szilajodjanak. Az iriadi öböl azonban megóvta a piacteret az ítéletidő nagyjától, a dobosok pedig még mindig doboltak. Baru egyenesen a gyapjúárus bódéja felé vette az irányt.

Patkós éppen egy szemmel láthatólag a hegyeken túlról érkezett taranoki síkföldivel beszélgetett, Barunak márpedig azt tanították, soha ne álljon szóba síkföldiekkel, így inkább a kereskedő őreit célozta meg. A kopasz asszonyok előbb csak hányavetin, aztán bosszúsan végigmérték, végül pedig, amikor látták, hogy nem tágít, alig észrevehető mosollyal jutalmazták – legalábbis az egyikük. A másik tétován kereste társa tekintetét, amiből Baru nemcsak azt szűrte le, hogy valószínűleg hivatásos katonák, hanem azt is, hogy melyikük a főnök.

A sok olvasással és gondolkodással töltött idő nem volt hiábavaló.

– Szervusz, csöppség! – szólalt meg a főnöknek tűnő. Bőrszíne jó termőföldre emlékeztetett, ajka vastag volt, szeme pedig kéken ragyogott, akár egy dzsungelvarjú. Bő nadrágot és koszfoltos, fehér tunikát viselt. Ugyanolyan kitűnően beszélte az urunoki nyelvet, mint Patkós Cairdine.

– Az egész idényt itt töltitek – állapította meg Baru. – Sosem szálltok fel a kereskedőhajókra.

– Majd az utolsó konvojjal hazamegyünk.

– Nem hiszem – rázta meg a fejét Baru. Erre a másik nő mintha enyhén megfeszült volna. – De azt sem, hogy Patkós Cairdine személyes testőrei, vagy teszem azt, egyáltalán kufárok volnátok, különben mostanra tudnátok, hogy az iriadi vásárban semmi szükség őrökre. A mesteretek már rég elküldött volna, hogy új üzleti lehetőségek után nézzetek.

A feszült asszony mondott valamit aphalonul, Falcrest nyelvén, Baru pedig anyja szótárából felismerte a bennszülött és a lopás szavakat. A kék szemű nő azonban csak letérdelt mellé. – A mesterünk említette, hogy nagyon okos lány vagy.

– Katonák vagytok, ugye? – folytatta Baru. – Arról a hajóról. A hadihajóról, ami az egész idényt itt töltötte, rejtve horgonyozva, míg a többi kereskedő ki-be hajózott, és vitte a jelentéseiteket. Ami azt illeti, elég nyilvánvaló. Egy kereskedő soha nem tanulná meg ennyire jól egy apró sziget nyelvét, vagyis kémek vagytok. És most, hogy a passzátszelek elhalnak, a hajótok hosszú távra horgonyt vet a kikötőben.

A kék szemű nő Baru vállára tette a kezét. – Pacsirtám, el tudom képzelni, milyen érzés lehet idegen vitorlákat látni a kikötőben. A nevem Shir, és Aurdwynnből jöttem. Kislány voltam még, amikor a Maszkabál kikötött Paktumfőben, a fővárosunkban. Háborút vívtak Lachta herceggel, és magam is rettegtem. De végül minden jóra fordult, sőt a nagynéném még azt a borzalmas herceget is megölte. Nesze, egy érme! Szaladj, vegyél egy mangót, hozd vissza, és adok belőle egy szeletet!

Baru megtartotta az érmét.

A nap vége felé a kikötőben vesztegelő, vörös vitorlás fregatt csónakokat bocsátott a vízre. Katonák szálltak partra, élükön sófoltos bőrvértet és acélmaszkokat viselő tisztek meneteltek. Baru a látcsövével végignézte, ahogy Iriad vénei újdonsült otthonukba kísérik a Maszkabál katonáit: a fehér hamuvályogból épített követségbe.

Később a lány úgy okoskodott, valószínűleg ekkor írhatták alá az egyezményt, vagyis az Államszövetségi dokumentumot Taranoke népének és Falcrest Birodalmi Köztársaságának kölcsönös megelégedésére.

Napnyugtakor felvonták a lobogójukat: két tágra nyílt szemet ábrázolt egy álarc közepén, melyet egymásba kulcsolódó kezek vettek körül. Másnap reggel aztán rögvest nekiláttak mésztufát bányászni, hogy felépíthessék az iskolát.

***

Taranokéra rárontott a viharos évszak, és apránként minden kezdett összeomlani.

Baru abban bízott, hogy anyja tudás és tanítás iránti szenvedélye segíteni fogja a megértésben. Pinion azonban egyre ridegebbé és ingerlékenyebbé vált, szenvedélyeire ijesztőn fortyogó harag vetett árnyat, így a lánynak nem maradt más választása, mint hogy maga illessze össze a kirakós darabjait.

A következőképpen magyarázta el a helyzetet a többi gyereknek, vagyis Gyöngyhalász Lea és Üszökcserje Haea kölykeinek, valamint mindannyiuk közül a legidősebbnek, Lao nevű másod-unokanővérének, aki máris akkorára nőtt, hogy gólyaszerűen hosszúra nyúlt végtagjait a testéhez szorítva kényszerült tessék-lássék bepréselni magát titkos tengerparti találkahelyük sólepte sziklái közé, hogy Baru meséit hallgathassa:

– A síkföldiek haragszanak ránk – tódította Baru –, mégpedig az egyezmény miatt. Azt mondják, Taranoke alapvetően önálló, és mi azzal, hogy engedtük a Maszkabált követséget építeni, elárultuk. Csakhogy nekünk van igazunk. – (Ezen a ponton a többiek mély egyetértésben dünnyögtek valamit a bajszuk alatt, hiszen mindannyiukat úgy nevelték, hogy tisztában legyenek vele: Taranoke keleti pusztaságainak lakói irigyek.) – Azt hiszik, idegen szövetségest hoztunk a nyakukra, hogy föléjük kerekedhessünk. Azt hiszik, egyedül akarjuk lefölözni az új kereskedelmi kapcsolatok hasznát.

Az események eleinte őt igazolták. Az esős évszak kezdetén a Halae-zátony környéki gyerekek becsődültek tengerszagú parti erődítményükbe, hogy meghallgassák Baru mondandóját a tüzekről. – A síkföldiek hadsereget küldtek – okította őket, és közben rendkívül élvezte, ahogy szavai hatására a többiek izgatottan, lélegzetüket visszafojtva előrehajoltak, azt pedig még jobban, hogy Lao a térdeibe csimpaszkodva, rettegéssel vegyes csodálattal bámult rá. – Átkeltek a hegyen, és felperzseltek néhány cukornád- meg kávéültetvényt. Üzenetnek szánták, értitek? Tehát a part menti családok összeültek tanácskozni Iriadban, és végül maguk is hadsereget küldtek. Egy rakás bajnokot, hogy a pajzsaikkal keletre vonuljanak, és feleljenek a kihívásra.

– Mi a tervük? – kérdezte Lao Baru határtalan örömére.

– Tárgyalnak, ha tudnak – felelte, miközben egykedvűséget színlelve egy kaviccsal játszadozott. – Harcolnak, ha nem.

– Hogy harcolnak?

Ilyenkor volt csak igazán kifizetődő a pajzshordozó Salm és a vadász Pinion, a legfőbb part menti bajnokok lányának lenni. – A háborúkat bajnokok vívják, dobosok gyűrűje közepette. Döngenek a dobok, a bajnokok pedig lándzsadöféseket és pajzslökéseket váltanak, míg egyikük fel nem adja, vagy rajta nem veszt. – Baru a kezében tartott kaviccsal nagyot ütött a sziklára, amin ült, hogy a többieket megijesztve nyomatékosítsa mondandóját. – Aztán a síkföldiek hazakotródnak duzzogni, mi pedig botrányos áron rájuk sózzuk a szövetárunkat.

Végül azonban nem így történt. Amikor a hadsereg útra kelt a hegyeken túlra, hogy kihívja a síkföldieket, a Maszkabál helyőrsége is csatlakozott hozzá. Az egyezmény kölcsönös védelmet emlegetett.

Baru ekkor vesztette el a fonalat, mivel Pinion anya és Salm apa is velük tartott: pajzsaival, emberölő lándzsáival és obszidián tőreivel a sereg cifra pávaként kapaszkodott fel a hegyoldalra. Salm fonott tincsei diadallobogóként szálltak, Pinion lándzsája az asszony napsütötte hátára szíjazva díszelgett. Az álarcos Maszkák rendezett sorokban nyomultak mögöttük. Zászlójuk csattogott a szélben, léptük sárrá morzsolta a földet.

Hosszú ideje nem dúlt már háború a partvidékiek és a síkföldiek között. Iriad környékén persze mindig is fel-fellángoltak ősi sérelmek; voltak asszonyok, akik nem hajlottak feleségül szegődni síkföldihez, vagy éppen férfiak, akik sajnálták magjukat keleti asszonytól született gyermekre tékozolni. Ám míg a bőséges idők tartottak, könnyű volt megfeledkezni kölcsönös gyűlöletükről.

Solit apa otthon maradt Baruval. Az üvegfúvók nem égettek több hínárt, így csiszolni való tükör sem akadt. Mióta a Maszka-kereskedők nem jöttek a kikötőbe, a papírpénz is értéktelenné vált, bár persze mindenki jó előre vadul gyűjtött a passzátszelek következő feltámadására, és akár néhány fecnit is képes volt nevetséges áron áruba bocsátani.

Patkós Cairdine, a gyapjúárus személyesen kereste fel Barut, hogy meghívja az új iskolába, abba az öböl felett terpeszkedő, hatalmas mészépületbe. – Ó! – mondta erre Solit apa szokatlanul kemény hangon. – Nem is tudom. Mégis mi olyat tanulna nálatok, amit tőlünk nem tudhat meg?

– Az Üszök-tenger körüli földekről tanulhatna – kacsintott Patkós mosolyogva Barura. – Újfajta számtanról és algebráról. Csillagászatról – kiváló teleszkópunk van, a messzi észak stakhieczi népe készítette. A tudományok valamennyi részterületéről. A bűn és a társadalmi kudarc – mosolya még itt is kitartott – különféle válfajairól. A Birodalmi Köztársaság feltett szándéka, hogy segítse a szemszögébe kerülő népeket.

– Nem – karolta át Solit apa Baru vállát. – A segítségetek csalétek.

– A döntés természetesen a tiéd – nyugtázta Patkós, ám szeméből nem tűnt el a mohóság.

Azonban Salm és Pinion nélkül Solit apa elhagyatott és vigasztalan volt, Baru pedig egyre csak ütötte a vasat, hogy ugyan engedje el abba a csodás iskolába, amely talán válaszokkal szolgálhatna épp hogy csak alakot öltő kérdéseire – hogy mégis, mi a világ és ki irányítja, meg más effélékre. Azon múlott-e, hogy feldühítette Solitot, elszomorította, netán ráébresztette, neki itt már nincs beleszólása, nem tudta, mindenesetre rimánkodásai végül célba értek. (Később sokat merengett ezen, és arra jutott, hogy se ez, se amaz nem állt a háttérben. A férfi egyszerűen meglátta a lángokat a horizonton, és szerette volna biztonságban tudni a lányát.)

Járni kezdett hát az iskolába. Kapott saját egyenruhát meg egy ágyat a zsúfolt közösségi hálóban, az első tudományostársadalom- és tisztaságelmélet-óráin pedig megtudta, mit jelent az, hogy szodomita, tribadista, meg hogy társadalmi bűn és higiénikus örökletesség, sőt az uralom mantráját is megtanulta: rend a rendetlenség felett. Verseket és szillogizmusokat kellett bemagolnia, a forradalmi filozófia kritikáját, a falcresti Felszabadítás kézikönyvének gyerekmondókává egyszerűsített passzusait.

Mennyi mindent tudnak ezek, morfondírozott. Muszáj lesz mindent megtanulnom. Nevén kell neveznem az összes csillagot és az összes bűnt, ki kell fürkésznem az egyezményírás és a világmegváltás titkait. Amint ez megvan, hazamegyek, és teszek róla, hogy Solit ismét boldog legyen.

Közben tanult sok egyebet is: csillagtant, öröklésrendet és földrajzot. Térképet szerkesztett az Üszök-tengerről és annak évszakos passzátszeleiről, melyek tág, lomha, az óceánt az órajárás (ez is új kifejezés volt) mentén átölelő körben hordozták a hajókat a keleti Falcresttől a déli Taranokén, Oriati Mbón és megannyi különös nevű országon át egészen az északi Aurdwynnig, majd onnan ismét vissza Falcrestbe.

Mennyi ország! Alant a művelt és zilált Oriati Mbo, akár egy államszövetségekből szőtt rongytakaró. Fent a fagyos Aurdwynn, ahol viharévszak helyett tél volt, rendes gyümölcs helyett pedig farkasok.

És persze Falcrest. Mennyi titkot rejthetett!

– Akár el is juthatsz Falcrestbe, Kormorán Baru! – mutatott rá pálcájával Diline, a marénabőrű, békés társadalmihigiénia-tanár. – Tanulmányaitok végén a tehetséges tanulók mind részt vesznek a közszolgálati vizsgán, a Birodalom nagy szintmérőjén. Inkrasztikus módszerekkel megállapítjuk társadalmi hasznotokat. Lehet belőletek tolmács, tudós vagy akár messze földre kirendelt technokrata is.

– A Császár Falcrestben él? – tudakolta Lao, Baru másod-unokanővére. Éjjelente szóbeszéd terjengett a néma Császárról és az Arctalan Trónusról, melyen ült.

Diline nyájasan elmosolyodott. – Ott bizony. Ki tudja fejből a Hierarchia Talányait?

Baru tudta.

A közszolgálati vizsga lett Baru vezércsillaga. Valahogy úgy képzelte, hogy a hatalom titkait kell majd felsorolnia. Hogy Solit apa arcára kell ismét mosolyt csalnia.

Ám Diline még aznap megtanította nekik a szigorúan korlátozott örökletesség bizonyítékát. – Egy férfi apa – közölte velük, és közben úgy fürkészte az osztályt, mintha vadkantámadásra számítana a gyerekek sorai közül. – Egy női anya. Nem több. Nem kevesebb.

Az osztály nem hitt neki. Lao unokanővér sírva fakadt. Baru megpróbálta cáfolni ezt az ostoba bizonyítékot, mire élete első kiabálós vitájában találta magát. Egész eddig egy vadászasszony, egy kovács és egy pajzshordozó lánya volt, erre most azt mondják, rosszul tudta?

Beszélnie kellett Pinion anyával.

Pinion azonban egyedül tért haza.

Egymaga tért meg a háborúból, Jupora véráztatta katasztrófájából, ahol a Maszka-tengerészgyalogosok halomra lőtték a síkföldi bajnokokat, aztán lemészárolták a seregüket. Solit apa reszkető arcát tenyerében dajkálva Pinion saját tragédiáját is elrebegte: – Salmnak a hazaúton nyoma veszett. Az idegen katonák közül néhányan gyűlölték. Azt hiszem, ők tették.

– De miért? – Solit hangja távolian, dermedten csengett, mintha a férfi kétségbeesetten próbált volna magában vagy talán magától távol tartani valamit. – Mit gyűlölhettek benne?

– Téged. Ezek közül egyiknek sincs férje. Gyűlölik a férjeket. – A nő a férfi homlokához nyomta a sajátját. – Salm eltűnt, Solit. Kerestem… egek, mennyit kerestem…

Erre Barunak a tudományos társadalom- és tisztaságelmélet-óráján tanultak miatt csupán egy kérdése volt: – Salm az igazi apám volt? Vagy csak egy szodomita?

Ezért jajdult fel Solit apa, és ezért számolt be Pinion anyának az iskoláról. Ezért ütötte meg dühében és kergette ki az udvarról Pinion anya Barut, aki aztán zokogva egészen a fehér falakig és az álarcos zászlóig iszkolt.

Persze az anyja aztán utánament, sírtak is mindketten, és családként, vagy legalábbis annak gyászoló maradványaként újra eggyé váltak. A fájdalom azonban gyökeret vetett, az iskola pedig mintha még Pinion anyánál is többet tudott volna, aki egyébként is felhagyott a tanítással – csak Solittal sugdosott néha tűzről meg lándzsákról meg ellenállásról.

– Maradj az iskolában! – intette Solit. – Ott vagy a legnagyobb biztonságban. Az a Patkós nevű ember – és itt a férfi orrcimpái megvetően megremegtek – nem engedi, hogy bajod essék.

Muszáj megtudnom, miért érte Salmot ez a sors, gondolta Baru. Meg kell értenem, hogy soha többé ne engedjem megtörténni. Nem fogok sírni. Meg fogom érteni.

Így tanulta meg Kormorán Baru élete első leckéjét ok és okozat viszonyáról. Mégsem ez volt a legfontosabb, amit az anyjától valaha is tanult.

Arra ugyanis már jóval korábban sor került, még az iskola, vagy a bátor Salm apa eltűnése előtt. Baru az Iriad kikötőjében állomásozó, vörös vitorlás hadihajót méregetve egyszer azt találta kérdezni: – Anya, miért van az, hogy ők jönnek ide és ajánlanak egyezményeket? Miért nem mi megyünk hozzájuk? Mitől ennyire hatalmasak?

– Nem tudom, kicsim – felelte Pinion anya.

Amennyire Baru emlékezett, ekkor hallotta életében először anyjától ezeket a szavakat.

2

Elvesztette Salm apát, emiatt pedig majdnem az anyját is.

– Nem szabad hinned a tanításaiknak – sziszegte a fülébe Pinion anya. (Közben mosolyogva nézték a hazalátogató Barut kísérő gardedámokat, akik egyszeriben furcsán taszító benyomást keltettek.) – Emlékezz, mit tettek Salmmal! Nem engedhetsz nekik. A családok titkos tanácsot tartanak. Megtaláljuk a módját, hogy visszakergessük őket a tengeren túlra.

– Soha nem mennek el – próbálta Baru suttogva jobb belátásra bírni. – Nem küzdhettek ellenük, anyám. Elképzelni sem tudjátok, mekkorák. Könyörgöm, próbáljatok meg valahogy békét kötni – nem végezheted úgy, mint Salm…

– Nem halt meg – mordult rá Pinion. – Az apád életben van.

Baru végigmérte az anyját, annak kimerült, vörös szemét, haragosan feszülő vállát, és eltűnődött, vajon hová veszhetett az asszony, aki egykor villámcsapás volt, viharfelhő és párduc. Pinion most leginkább egy sebhelyre emlékeztette.

És ahogy a nő visszanézett rá, minden bizonnyal hasonló keserűséget láthatott az ő szemében is. – Életben van – ismételte, azzal elfordult.

Vitájuk egyre terebélyesedő zátonyként magaslott kettejük között.

Mire elérkezett a tizedik születésnapja, Baru már jobban várta Patkós Cairdine, a gyapjúárus látogatásait, mint az anyját vagy az apját. A férfi mindig tudott szolgálni valamilyen tanáccsal. Öltözz így, soha ne amúgy! Ezzel vagy azzal légy jóban – amazzal ne! Baru jobban szerette ezeket Pinion tanácsainál, hiszen teljesítendő célokról szóltak, nem pedig arról, mit kellene örökre elkerülnie.

A Jótékonysági Szolgálat a világ minden tájáról küldött oktatókat az iskolába. A Maszkabál helyőrségén sokszínűbb és különösebb népség hemzsegett, mint amit Baru Iriad piacterén valaha is látott. – Ha belőlük válhattak tanítók – firtatta –, akkor belőlem is? Elutazhatok egy idegen országba meggátolni, hogy a kislányoknak kegyetlenül korai órákban kelljen könyveket bújniuk?

– A Maszkák Birodalmában az lehetsz, aki csak akarsz! – A szigeten töltött évek során szépen kikerekedett Patkós Cairdine szeretetteljesen megcibálta a lány fülét. – Nem számít, férfi vagy, vagy nő, gazdag vagy szegény, hogy Stakhieczin, Oriatin, Maián, netán Falcresten születtél-e – Birodalmi Köztársaságunkban azzá válhatsz, akivé szeretnél, feltéve, ha tetteidben fegyelmezett vagy, gondolkodásodban pedig szigorú. Ezért hívják a Maszkák Birodalmának, drágám. Ha álarcot viselsz, csak az eszed számít.

– De rajtad nincs álarc – ellenkezett Baru, miközben alaposan szemügyre vette a férfit, hátha a füle mögött és a hajában tapaszokat pillant meg.

Patkós a lány szavai hallatán, netán arckifejezése láttán elnevette magát. Akárcsak Pinion vagy Solit, ő is nagy kedvét lelte védence elmésebb megfigyeléseiben. Más szempontból ugyanakkor sokban az elvesztett Salmra hasonlított, ahogy jót mulatott Baru pimaszságán és elszántságán, amelynek köszönhetően bármit meg mert kérdezni vagy el mert venni. – Az álarc szolgálatra való. Álarcot hord az őrjáratozó katona. A bizonyítását védő matematikus. Álarcot visel a Parlament összes képviselője, hiszen ők a Köztársaság akaratának megtestesítői. A Császár pedig örökké álarcban székel Arctalan Trónusán.

Ez terelés volt. Tűrhetetlen. Baru nem hagyta annyiban. – És te mikor veszed fel az álarcod? Te hogyan szolgálsz?

– Taranokén túl nagy a hőség, hogy maszkot viseljen az ember. De azért vagyok itt, hogy gyapjút áruljak, és hogy olykor segítsek jótékonysági ügyekben. – Nyomott egy barackot Baru tüskésre borotvált fejbúbjára. Arcán és tokáján egy ideje háj rengett, ám Barunak a kövérségéről Iriad korukkal elégedett, folyton kedélyes, öreg és vidám mesemondói jutottak eszébe. Patkós Cairdine azonban más volt. Súlyfölöslegét megfontolt tartalékként hordta, mintha szűkösebb időkre készült volna.

– És ha viselhetnél álarcot? – kérdezte a férfi. – Milyet szeretnél, Baru?

Egészen addig a napig, amíg a vörös vitorlájú fregatt le nem horgonyzott Iriad kikötőjében, a lányban fel sem merült, hogy vágyhatna egyébre is, mint csillagokra és betűkre. Mielőtt elvesztette Salm apát, előbb a szörnyű doktrína, aztán a halála miatt, nem gondolt rá, hogy vágyhatna akár a lehetetlenre is.

Hátha törvénytelenné lehetne nyilvánítani, hogy az apák meghalhassanak.

Hátha újra lehetne írni a doktrínákat.

– Hatalmat akarok – felelte a lány.

Patkós Cairdine gyengéden nézett le rá. – Jól teszed, ha keményen tanulsz a közszolgálati vizsgádra – mondta. – Nagyon keményen.

***

A szolgálati vizsgára nyolc évet kellett várnia. Baru önmagát nem kímélve készült rá.

Falcrest, suttogta éjjelente maga elé. Empirizmus. Inkraszticizmus. A falcresti akadémia. A Parlament és a Metadém, a Holnap Minisztériuma. Mindnek megvan a maga titka. Ha eljuthatnék Falcrestbe…

Mennyi mindent tanulhatna ott, annak a messzi-messzi tengelynek a tövében, mely körül a Maszkák Birodalma és az egész világ forgott! Titkokat, melyekről az anyja álmodni sem mert.

Salm halálával nem értek véget a borzalmak.

A Maszkabál iskolájának falain kívül járvány söpört végig Taranokén. A kapukat karantén zárta. Az iskola taranoki születésű gyerekei hősiesen tűrték az oltásokat (ez is a Maszkabál hozta újdonságok egyike volt: egy tűhegynyi vagy gézfoltnyi, gyenge kórság), miközben rokonaikról semmiféle hírt nem kaptak. A karantént pedig nem szüntették meg, sem a kereskedelmi idényben, sem utána, a viharos évszakban.

Amikor az első, halottakról szóló pletykák elérték az iskolát, Baru sokáig nem bírt aludni a gyászoló diákok zokogásától. A szóbeszédek néha hamisnak bizonyultak. De nem valami gyakran.

A hálótermekben töltött magányos éjjeleken, a jajveszékelés közepette Baru hideg nehezteléssel azt gondolta: ti legalább tudjátok. Jobb látni a tetemet, tudni, mi lelte a szerettedet – jobb, mint elveszíteni az apádat a sötétben, mintha csak elkallódott játékszer vagy elhagyatott kikötőben felejtett hajó lett volna.

Aztán lassan érzékelhetővé vált a kinti pusztítás mértéke: a fekete kőtalajon felhalmozott, lángoló hullakupacok, a felfakadó fekélyek a karantén karámjaiból áradó lúgszaggal elegyedő bűze. Baru még ezt sem tudta megkönnyezni, bármennyire is szerette volna.

– Mi az oka? – rontott kétségbeesve Patkós Cairdine-re a férfi egyik látogatása során. – Mit jelent mindez? – Majd amikor a férfi arca lágy, hízelgő és csitító kifejezést öltött, sikoltva vágott a hazugság elé: – Ti hoztátok ezt magatokkal!

A férfi nyílt tekintettel nézett rá, telt arca feletti vaskos szemöldökcsontja olyan volt, akár egy délceg bástya, és a lány egy birodalmat pillantott meg ebben a tekintetben, egy több milliónyi kéz munkája révén önmagát építő uralmi gépezetet. Könyörtelen volt, ám nem mert gonosz, netán gyűlölködő lett volna, hanem mert túl hatalmas volt, túl megrögzötten tört beteljesíteni önnön sorsát, semmint hogy törődhetett volna növekedése parányi tragédiáival. A lány ezt nem pusztán szeme formájából vagy lapos nézéséből olvasta ki, hanem abból, amit ezek felidéztek – egyszerre érthetővé vált mindaz, amit a férfi korábban mondott és tett. Azt is megértette, hogy Patkós szándékosan engedte, hogy meglássa ezt: figyelmeztetésként, ígéretként.

– Jön a dagály – merengett a férfi. – Az óceán elérte ezt az apró tócsát is. Felfordulás lesz, zűrzavar és pusztulás. Mindig ez történik, valahányszor valami kicsi csatlakozik valami óriásihoz. De… – Baru később újra és újra felidézte ezt a pillanatot, mert úgy érezte, a férfi holmi oltalmazó hazugság helyett valami igazzal, érettel és erőteljessel ajándékozta meg. – Amint a kettő egybeolvadt, hatalmas tengert kapsz, hogy kedvedre úszhass benne.

A Maszkabál tanárai és matrózai szabadon jártak-keltek. Immunisak voltak. Baru rengeteg új arcot látott, amiből kikövetkeztette, hogy időközben egy második Maszka-fregatt is befutott, a jövevények között pedig volt egy nyurga, fekete bőrű kadétlány is, aki ugyan alig lehetett két évvel idősebb nála, kardot viselt az oldalán. Baru túlságosan röstellte aphalonja akcentusát, hogy meg merje szólítani. Hogy megkérdezze, miként válhatott egy oriati lány a Maszkabál tisztjévé ilyen rövid idővel a két birodalom között dúló Armada Háború után.

Néha el-eltűnt egy gyerek az iskolából. Elküldték őket, vissza a szigetre, ki a járványba. – Nem volt higiénikus a magatartásuk – magyarázták a tanárok. Társadalmi betegség, suttogták a diákok. Azon kapták, hogy az apák játékát űzi…

Serdülni kezdtek, és a tanárok hűvös éberséggel figyelték, mutatnak-e tisztátlan magatartásra utaló jeleket. Baru már értette, miért figyelmeztette Patkós Cairdine, kivel tanácsos barátkoznia. Némely tanuló készségesen segédkezett a tanároknak a felügyeletben.

Baru már tizenhárom éves volt, amikor barátja és másod-unokatestvére, a nála két évvel idősebb és búskomor Lao kéztördelve felkereste. – Lao – suttogta Baru elfüggönyözött ágya szűkös magánszférájában. – Mi bánt?

– A különtanárom – felelte Lao szemlesütve. – Egy… egy… – A lány aphalonról gyerekkoruk urunokijára váltott. – Egy perverz.

Lao különtanára a Falcrestből származó, társadalmi higiéniát oktató Diline volt – egy jámbor, atyáskodó, szokatlanul sápadt bőrű férfi. Általában lázongó vagy honvágytól gyötört diákok mellé osztották be. Baru már rég rájött, hogy Diline-nek semmiféle hasznát nem veszi a közszolgálati vizsgára való felkészülésben. – Mit művelt? – szisszent fel. – Lao, nézz rám…

– Azt hiszi, társadalmi betegségben szenvedek. – Lao szégyenkezve takarta el a szemét; ezt a mozdulatot mindannyian a tanároktól lesték el. – Azt hiszi, tribadista vagyok.

– Ó! – Baru nem mondott többet.

Később aztán undorral emlékezett vissza a számító gondolatra, ami abban a pillanatban átfutott a fején: Ha csakugyan az, mibe fog kerülni nekem, hogy jóban vagyunk? A higiénikus örökletesség beléjük sulykolt tudománya ugyanis világosan kimondta, mennyire förtelmes asszonynak asszonnyal hálnia, és hogy a tribadistákra miféle büntetés vár. Miként Diline magyarázta, a Birodalmi Köztársaság az elfajzott főnemesek elleni lázadás nyomán született, akiknek testét és elméjét évszázados, tisztátlan párzási szokások torzították el. Ennek nyomán Falcrest megtanulta a higiénikus viselkedést és a gondosan tervezett öröklődést. A tribadizmus és a szodómia kórságát ki kell purgálni a testből és a vérvonalból…

Azonban Lao és ő taranokiak voltak, taranoki családba születtek, ez iránti hűségük pedig megelőzte a Maszkabált és doktrínáit.

– Mitévők legyünk? – kérdezte Baru.

Lao melléig vonta a térdét, és kikémlelt az ágyat takaró függöny mögül. – Van rá gyógymód. Kézzel végezhető. Amikor legutóbb felvetette, azt mondtam neki, hogy a havibaj gyötör.

Baru bólintott. – De hetente meg kell jelenned nála.

Lao arca elkomorult az árnyak közepette. – Nem hiszem, hogy bármit is tehetnénk – mondta. – Még te sem, pedig te a kedvencük vagy. Talán így van jól. Azt mondják, minél fiatalabb korban kell meggyógyítani, mielőtt még behatolna az öröklősejtekbe…

– Nem. Nem! – Baru kézen ragadta a lányt. – Lao, pontosan tudom, kivel beszéljek. Rendbe tudom hozni ezt az egészet.

Lao hálásan megszorította a kezét. – Túl fogom élni. Neked annyi veszítenivalód van.

Ám Baru az izgatottságól megrészegülten már a következő lépéseit tervezte. Később, amikor a mérlegelése miatti undor is rátört, így emlékezett vissza a pillanatra: Ekkor kóstoltam bele először a hatalomba. Ez volt az első árulásom.

***

Csakhogy tévedett. Egyáltalán nem tudta pontosan, kivel beszéljen. Patkós Cairdine nem tudott segíteni.

– Jól figyelj rám, Baru! – mondta halkan, mintha attól tartana, itt, az iskola épületegyüttesének sarkában található mésztufa udvaron valaki meghallhatja őket. – A fiatal nők gyakran mutatnak különféle hisztérikus és neurotikus tüneteket. Tudományos tény, a nemeket alakító öröklődési folyamat elkerülhetetlen következménye, hogy a fiatal férfi dühkitörésekre, erőszakra és promiszkuitásra, míg a fiatal nő hisztériára, perverzióra és elmezavarra hajlik. Amennyiben nagy hatalmú nővé akarsz válni – márpedig igenis vannak nagy hatalmú nők a Birodalomban, nem is kevesen –, előbb erős fiatal nőnek kell lenned. Ez így érthető?

A lány egy lépésnyire elhátrált a férfitől, szeme tágra nyílt, szétváló ajkai elárulták döbbenetét. A férfi először mutatott iránta haragot. – Nem – bökte ki naiv közvetlenséggel, amit később megbánt. – Nincs igazad! Különben is, ez Lao problémája… és egyáltalán, miért Laóról van szó? Hiszen éppen a különtanára, Diline akarja rátenni a kezét!

– Elhallgass! – sziszegte Patkós. – Diline jelentéseket tesz a társadalmi higiéniai szokásaitokról az igazgatónak, melyek aztán bekerülnek az állandó aktátokba. Felfogod, mit jelent a jövődre nézve, ha az ellenségeddé teszed?

Egy vagy két évvel korábban Baru azt kiáltotta volna, nem érdekel, mostanra azonban tudta, hogy ez a hisztéria benyomását keltette volna, így minden viszolygása ellenére gyakorlatiasságra törekedett. – Viszont ha te tennél valamit – vetette fel –, akkor én nem válhatok az ellenségévé, ugye? Csak csapasd ki Laót az iskolából! Úgyis utál itt lenni. Az igazgató dönthetne úgy, hogy alkalmatlan a szolgálatra.

A közeli konyhából ripityára törő edény zaja, és egy férfi aphalon nyelvű, dühödt kiáltása hallatszott. Patkós Cairdine összeérintette az ujjbegyeit, mint mindig, valahányszor olyasmit magyarázott, ami szerinte bonyolultnak minősült. – A Diline-hez hasonló férfiak annak szentelik az életüket, hogy az épüléseteket szolgálják. Tisztelettel tartozol nekik. Engedékenyen kell tűrnöd a művészetüket, még ha kellemetlennek is tűnik. Ha Diline úgy véli, a barátnőd tisztátlan hajlamokkal rendelkezik, hát majd meggyógyítja. – A férfi tekintete komor volt szemöldöke bástyái alatt. – Higgy nekem, gyermekem: a többi lehetőség sokkal nagyobb fájdalmat okozna a barátnődnek.

Magyarázkodik, ötlött fel Baruban, vagyis azt hiszi, meggyőzhet, vagyis még nem mondott le rólam. De ha tovább erősködöm…

Emiatt nem éri meg elveszíteni a férfi pártfogását.

– Rendben – bökte ki. – Felejtsd el, hogy egyáltalán kérdeztem.

Patkós Cairdine megkönnyebbülten elmosolyodott.

***

– Sikerült? – kérdezte Lao suttogva, miközben a karanténzsilipek alatti padlót söprögették.

Baru a szemébe nézett, és arcán félmosoly jelent meg; varjúmosoly, hazugság. – Még tájékozódnom kell a lehetőségekről – válaszolta.

Amikor felnőttként visszagondolt erre, nem áltatta magát azzal, hogy ne latolgatta volna Lao cserbenhagyását. Hogy saját előremenetele érdekében feláldozza a másik lányt.

Ha valaha eljut Falcrestbe, ha valaha kitanulja a hatalom működését, bizonyára többre lesz képes, mint hogy megmentsen egyetlen taranoki lányt. Bármennyire okos és bátor is volt Lao, bármennyire is kedves volt a szívének.

Barunak más terve volt.

***

– Hahó – szólalt meg Baru a tőle telhető legmélyebb hangon. Tizenhárom éves volt, sután magas, a kiszemelt célpont pedig fenyegetőnek tűnt.

– Neked is hahó – mondta a nyurga oriati tengerészkadét. A nő kétnaponta csomagot adott le az igazgató irodájában, majd egy hátsó folyosón távozott. Baru ezen a folyosón várt rá, hogy megszólítsa.

Fél kézzel végigsimított tetvektől mentes tüskehaján. – Tiszt vagy, nem igaz?

– És tiszti kötelességeim vannak. – A hadapród kihúzta magát, és a külső kapu felé nyomult. Sajátos akcentussal beszélte az aphalont. Talán ő is a Maszkabál egyik iskolájában nevelkedett, akárcsak Baru. – Dolgodra, tanuló!

– Várj! – kapott Baru a könyöke után. – Segítened kell!

Bár Barunak ehhez lábujjhegyen kellett pipiskednie, szinte azonos magasságból meredtek egymás szemébe. A másik lány szeme mélybarna volt, bőre sötét, homloka intelligenciáról tanúskodott, karján izmok feszültek.

– Fura egy szerzet vagy – állapította meg a kadét lustán, a Maszkabál tisztjeinek taranokiakkal szemben fenntartott felsőbbrendűségével. – El a kezekkel!

– Épp ez a bajom – mormolta Baru közelebb húzódva, és közben forrón remélte, hogy a pimaszsága inkább tűnik érdekesnek, mint felháborítónak. – A kezek. Már ha érted, mire gondolok.

Baru korábban szánt rá némi időt, hogy olvasmányait és gondolatait a Birodalmi Haditengerészetnek szentelje; annak a szervezetnek, amely megkövetelte matrózaitól, hogy árbócokra felkapaszkodva a kötélzettel bíbelődjenek, a Haditengerészetnek, amely rengeteg, a közvélekedés szerint rátermettnek és megbecsültnek számító női kapitánnyal és tengernaggyal büszkélkedett. A Haditengerészetnek, amely többnyire férfiakat zsúfolt hosszú hónapokra szűkös hajókra, és ebből kifolyólag valószínűleg szembesült már hasonló gondokkal.

A hadapród fürgén hátralépett, és tett egy félfordulatot, a hirtelen mozdulattal kiszabadítván magát Baru fogásából. A lány levegő után kapott, és már várta a pofont vagy a szidást.

– A nevem Aminata – mondta a másik lány. Vetett egy gyors pillantást a folyosó túlvégére, a szemében megcsillanó bűntudat pedig annyira ismerősnek tetszett, hogy Baru kis híján felkacagott. – Oriati Mbóban születtem. A családom régen üzletelni járt Taranokéra, és ha bárkinek is elkotyogod, hogy beszéltünk, kibelezlek. Világos?

Baru felszegte a fejét. – Kivéve, ha én belezlek ki előbb.

Aminata halvány mosollyal mérte végig. Barut egy színpompás varangyot fürkésző jégmadárra emlékeztette. – Itt nem beszélhetünk – mondta a nő. – És ha kiengedlek a karanténból, komoly bajba keveredhetek.

– Nem kértelek rá.

– Hát persze hogy nem – mondta Aminata, és apró rézkulcsot mutatott Barunak. – Gyere! Elmondom, mit kezdj azzal a kézproblémával.

***

Aminatát követve a levegőt üde, szédítő sóillat és az engedetlenség érzete járta át, a láthatáron villámok robajlottak, és az idősebb lány cinkosan kacsintgatott Barura, miközben leereszkedtek az iskola mögött húzódó ösvényen, amely az iriadi kikötő feletti szirtperemhez vezetett. – Nem baj, ha meglátnak – magyarázta Aminata. – Ti, kis szigetlakó patkányok annyian vagytok, mint a nyű, és az iskolán kívül legfeljebb alantas munkát kereső árvának gondolnak majd.

– Árvának? – komorult el Baru. Taranoke anyákból és apákból, nénikékből és bácsikákból szőtt erős hálója kevés gyereket hagyott a sorsára.

Aminata megköszörülte a torkát, és leköpött a szirtszegélyről. Alattuk háborgott a tenger. – A járvány megkövetelte a jussát.

– Ó – mondta Baru, miközben azt gondolta: igen, persze, ezt tudtam. Gyerekkora szigete már nem volt többé. Gennybe és kétségbeesésbe fúlva lelte halálát, míg ő fehér falak mögött magolta a leckéit.

Éppen viharévszak volt megint. A kikötőben két Maszka-hadihajó vesztegelt felvont vitorlákkal.

– Rajta! – Aminata a lábát lelógatva a kiszögellés peremére telepedett, és megpaskolta maga mellett a sziklát. – Mesélj a bajodról!

– Az egyik barátnőm…

– Nem kell azt hazudnod, hogy a barátnőd.

– Az egyik barátnőm – folytatta Baru Aminata horkantása ellenére – kéretlenül magára vonta valaki figyelmét. Egy férfiét.

– Tett ez a férfi bármit a barátnőddel?

– Még nem. – Baru leült az idősebb lány mellé, és közben alaposan megcsodálta vörös egyenruháját. A Maszkabál tisztjeinek kiváló posztómellénye bármilyen viszontagságos időjárással képes volt dacolni. Aminata láthatóan nehezen tűrte a hőséget, mert sajátját hetykén kibontva viselte, ami meglehetősen rámenős benyomást keltett. – Egyelőre nem. De már próbálta.

– Van egy alapszabály. – Aminata hunyorogva kémlelte a láthatárt, ahogy a vén matrózok szokták, és ez furcsán hatott fiatal arcán. – Ne pocskondiázz! Ha keféltetek, és most felvág vele, nincs mit tenned. Tudod, a férfiak azt hiszik, az asszonyok fegyvere a pocskondiázás. Erre különösen érzékenyek. Még a becsületes férfiak is.

Baru korábban sosem töprengett ilyesmiken, így hát kibökte az első gondolatot, ami eszébe jutott. – Felvág vele? Mégis mire vágna fel?

Aminata a tenyerére támaszkodva hátradőlt. – Fogalmam sincs, Taranokén hogy megy ez, de a Maszkabálon belül Falcrest szabályai szerint kell játszanod. Márpedig Falcrest szabályai szerint a férfi felvág, a nő pedig csendben marad.

Csak a kisgyerekek ellenkeznek azzal, hogy hiszen ez nem ér, emlékeztette magát Baru. – Rendben – fújta ki a levegőt. – Értem a szabályokat.

– Szóval – folytatta Aminata szinte vidáman –, fogod a barátnőidet, és kivárjátok, amíg elalszik, rendben? Akkor kipeckelitek a száját, kezét-lábát az ágyoszlopokhoz kötözitek, és harisnyába dugott szappannal adtok a hasának meg a lábának. Ha ezek után is elkapatná magát, a golyóit dolgozzátok meg, hogy hugyozni se bírjon. Merjen csak panaszkodni, egyből tudni fogja mindenki, mit művelt. A haditengerészet szabályai már csak ilyenek. Íratlanok, de működnek.

Baru valamiféle ravasz politikai tanácsra számított, így meg sem próbálta leplezni csalódottságát. – De mi nem haditengerészek vagyunk – ellenkezett –, és harisnyánk sincs, a szobájába meg végképp nem juthatunk be éjjel.

– Ó! – Aminata szeme résnyire szűkült. Gyökerénél fogva kitépett egy mályvacserjét, majd módszeresen nekilátott megszabadítani a szirmaitól. – Tehát tanárról van szó.

Baru megvonta a vállát. – Lehetséges.

– Vagyis ürügye van, hogy zaklassa a barátnődet. Felülről védik. Így nehéz lesz.

– Valahogy csak meg lehet állítani – fakadt ki Baru, miközben mereven a kikötőt, az egykori iriadi piac helyszínét bámulta. A Maszkabál lerombolta a régi korzókat és sétányokat, helyükbe pedig hajóműhelyt emelt, melynek medencéjében éppen egy félkész gálya csontváza ringott. A falu sár lepte utcáin katonák gyakorlatoztak. – Mi van, ha a haditengerészeten belül kezd el zaklatni egy tiszt?

– Régen semmit sem tehettünk. – Aminata az utolsó szirmot is kitépte, és félrehajította a mályvacserjét. – Mostanra viszont elég nő, és elég, mellettük szolgálatot teljesítő férfi van a testületben, hogy egy megfelelő fülbe suttogott szó elegendőnek bizonyuljon. Persze ez nem a hivatalos módja az ügyintézésnek. De attól még ügyintézés.

– Akkor közben tudsz járni a tisztjeidnél a barátnőm érdekében, hogy véget vessenek ennek az egésznek.

Aminata elfintorodott, megvonta a vállát, mire Baru észbe kapott, hogy egyenruha ide, délceg tartás oda, a másik mégis csupán kadét, ráadásul valószínűleg legfeljebb tizenhat éves. – Nem tudom. Elég kockázatosnak hangzik kijátszani a Haditengerészetet a Jótékonysági Szolgálat ellen, pusztán egy szigetlakó kislány kedvéért. Én mit nyerek rajta?

Baru érezte, ahogy ajka önkéntelenül megrándul, állkapcsa megfeszül, de meg sem próbálta leplezni.

– Gyanítom, semmit – préselte ki. – Még csak a nevemet se kérdezted meg, szóval akár tojhatsz is az egészre.

Egy ideig ridegen és szótlanul ücsörögtek egymás mellett a szirt peremén. Feltámadt a szél.

– Ideje visszamenned – jegyezte meg Aminata. – Ami azt illeti, nekem is, mielőtt az ügyeletes tiszt észrevenné, hogy lógtam.

– Előbb be kell engedned – válaszolta Baru színtelen hangon.

Aminata megvonta a vállát. – Minek? Az a kapu csak belülről nem nyitható.

– Vagy úgy. – Baru felkecmergett, és ahogy mászni kezdett a szirtgerincen, komoran azt kívánta, bárcsak nála lenne anyja vadkanölő lándzsája, vagy legalább maga az anyja, hogy Aminatát és Diline-t kemény szavakkal, a higiénistát pedig még keményebb tettekkel büntesse.

Talán Pinionnak mégis igaza volt. Talán az ilyesfajta veszedelemmel szemben tényleg a lándzsa az egyetlen megoldás.

– Szóval? – harsant fel mögötte Aminata hangja. A szél egyre vadabbul tombolt.

– Mit szóval?

Aminata alig láthatóan, enyhén sürgetve intett felé, közben egyszerre dühítően és biztatóan, Barut zavarba ejtve, halványan elmosolyodott.

– Kormorán Baru – válaszolta a lány. – A probléma neve pedig Diline.

***

Egy héttel később Lao, a másod-unokanővére a sötétben odaaraszolt hozzá, és homlokon csókolta. – Köszönöm! – suttogta. – Te vagy itt az utolsó, aki még jó. Köszönöm!

Éppen a műteremben voltak – bár magát az állatot sosem látták, rókát kellett rajzolniuk –, amikor hírét vették, hogy Diline egy falcresti megbízás miatt el fogja hagyni az iskolát, amint a passzátszelek feltámadnak. A Maszkabál haditengerészetének egyik kapitánya külön kitérőt tett, hogy személyesen gratuláljon a tanárnak. Baru büszkeséget, émelygéssel vegyes megkönnyebbülést és aggodalmat érzett egyszerre, hiszen maga semmit sem tett. Aminata cselekedett helyette.

Pártfogói nélkül magatehetetlen volt. Mennyire valós a hatalom, ha mástól származik?

– Hahó – szólította meg Aminata, amikor az esetet követően összefutottak a folyosón.

– Neked is hahó – vigyorgott Baru, mire a csarnokfelügyelő megrótta, mert tiszteletlenséget tanúsított egy birodalmi tiszttel szemben.

Később a tanév során az iskola vívóleckéket hirdetett, hogy felkészítse tanoncait egy esetleges hadszolgálatra. Aminatát nevezték ki az oktató segédjének, a lány pedig a sorok között fel-alá járkálva, a tanulók arcába üvöltve, könyöküket rángatva igyekezett haptákba vágni őket. Baruval sem bánt finomabban, de közben mosolygott.

Barátnők voltak. Sugdolóztak, pletykáltak, spekuláltak. Baruhoz hasonlóan Aminata is kívülről került a Birodalom szolgálatába: a déli Oriati államszövetségek lánya volt, melyek tartottak egy újabb, vesztes háborútól a Maszkabál ellen. Ketten parányi lázadásokat ötöltek ki, fejadagokat rekviráltak, tanárok és tisztek ellen szőtték összeesküvéseiket. Lázongásaik közül Baru leginkább a rejtjelek játékát kedvelte – Aminata ismert néhány tengerészkódot, melyeket Baru kiegészített a saját jelismeretével, így kialakított egy kódrendszert, melyet csak ők értettek. Talán kicsit nagyra törőbb, és egész biztosan túlcifrázottabb volt a kelleténél (egy korai változata három nyelv és az összetett trigonometria beható ismeretét igényelte), ám végül rengeteg munkával és a tanároknak fenntartott éléskamrában lezajló viták során használhatóra csiszolták.

Baru pedig szokásszerűen kezdte el kijátszani a karantént, hol maga Aminata, hol csak a tőle kapott kulcs segítségével, hogy meglátogathassa anyját és apját, biztosítandó őket, hogy nem vesztették el lányukat.

Ha Patkós Cairdine tudott is minderről, hát nem zavarta. Ám amikor Diline távozott Taranokéról, a kereskedő felkereste Barut, és csak annyit mondott: – Találnunk kell valakit a helyére, aki hasonlóan elhivatott.

Patkós tűnődve nézte a lányt, aki a maga részéről biztosra vette, hogy a férfi tisztában van vele, mi vezetett Lao megmeneküléséhez. Azt viszont már nem tudta, elégedett vagy dühös-e, netán csak a következő lépését várja.

Egyre több évfolyamtársa hagyta ott az iskolát. Egyre több különfeladattal bízták meg, egyre több rejtvénnyel és kötelességgel traktálták – érméket és mérlegkönyveket, geometriát és algebrát magukba foglaló feladványokkal. Tanárai a savant szót kezdték el rebesgetni, és pillantásaik mögött Baru Patkós Cairdine tekintetét vélte felfedezni.

***

Képleteket és bizonyításokat, demográfiákat és statisztikákat tanult. Irodalommal és történelemmel, földrajzzal és az aphalon nyelvvel küzdött, ami tulajdonképpen mind izgalmas lehetett volna, mégis unta. Bukott birodalmakkal ismerkedett: az ősi, nyugati Tu Maiák dicsőségének vázával, szétszóródó vér- és betűpermetükkel, az északra elpárolgó és azóta is folyton visszatérni készülő, stakhieczi kőfaragókkal. Mind letűnt korok módszereinek hívei voltak, a történelem vesztesei. Falcrest föléjük emelkedett. Sőt, az oriatik, a déli vidékek torzsalkodó szövetségekbe tömörülő mesteremberei fölébe is – persze Aminatát láthatóan nem gyötörte túlzottan a honvágy, az erejük pedig nem bizonyult elegendőnek, hogy győztesen kerüljenek ki az Armada Háborúból, így hát mit is kínálhattak volna a kadétlánynak?

Barunak legalább társadalmi higiéniából és inkraszticizmusból, a Maszkabál fejlődési és öröklődési filozófiájából nem esett nehezére jó, még ha nem is kiemelkedő eredményeket elérnie. Bajvívásban viszont kiváló volt, még a legtöbb fiútársánál is jobb, holott azok mostanra, tizenhét éves korukra jellemzően nagyobbak és erősebbek voltak a lányoknál.

A bajvívás azonban nem volt része a közszolgálati vizsgának, márpedig – miként a megbízottak és a tanárok nem győzték emlékeztetni, és miként arról anyjának is beszámolt a tilosban kint töltött éjszakái során – a vizsgánál semmi sem volt fontosabb. Kulcs volt Falcresthez, az Akadémiához és a pletykákban emlegetett Metadémhez, ahol különleges képességű embereket képeztek ki jól meghatározott célokra. Még talán a parlamenti tagsághoz is kulcs volt.

Ha a Maszkabált sem lándzsa, sem egyezmény nem állíthatta meg, hát megállítja majd ő maga belülről.

A kereskedelmi idény kezdetén aztán megérkezett a vizsga Falcrestből viasszal lepecsételt tégelyekben, fegyveres őrök kíséretében, a tekercseket pedig úgy szolgálták fel a megmaradt diákoknak, mint holmi lakomát.

Patkós Cairdine titokban átadott Barunak egy tiszta forrásvízzel töltött üvegcsét, melybe valami láthatatlan szert kevertek, ami a férfi állítása szerint segítségére lesz az összpontosításban. – Falcrestben az összes polihisztor ezt használja – hangoztatta. A lány az ágyában hagyta a fiolát, és tiszta elmével ült le megírni a vizsgát; minden aggodalmát és félelmét tiszta mértani formákba kényszerítette. Kizárólag aznapra és az elkövetkező napokra koncentrált.

Komoly erőfeszítés árán elterelte a gondolatait arról, milyen nagyban múlik a további élete az előtte kiteregetett papírok helyes kitöltésén.

Falcrest, gondolta minden egyebet kizárva. Eljutok Falcrestbe, megtanulok úgy uralkodni, ahogy fölöttünk is uralkodnak. Gondoskodom róla, hogy egy taranoki lány se veszítse el többé az apját.

Tizennyolc éves volt.

Két nap elteltével, annak biztos tudatában, hogy fölényesen helytállt, átnyújtotta a vizsgát az igazgatónak. – Segített a placebo? – faggatta Patkós Cairdine csillogó szemmel.

Aznap éjjel Baru lement az edzőterembe Aminatával. A haditengerészet rutinszerű, kíméletlen, párosan kivitelezendő és holtsúlyokkal terhelt gyakorlatát végezték, mely nőket volt hivatott felkészíteni a hágcsókra, árbócokra és párviadalokra. Tompa élű hosszúkardokkal vívtak, és noha Baru éppen vesztésre állt, az előtte feltáruló jövő, a tudat, hogy győzött, megrészegítette. Taranoke nem lesz a tömlöce. (Mikor vált Taranoke egyáltalán tömlöccé?)

– Soha nem említetted – fújtatott az időközben hadnaggyá kinevezett Aminata két csörte között.

– Mit nem említettem?

– Hogy miért akarta az a higiénista néhány évvel ezelőtt kezelni a „barátnődet”.

Pengéjét enyhén felszegve, kardját alapállásban pihentetve, két lépésnyi távolságra a másiktól Baru nyitott testtartásba helyezkedett. – Kellett volna?

– Valami kereskedő mesélte a minap – folytatta Aminata, fegyverét ekeállásba eresztve. – Elmondta a kapitányomnak, aki aztán továbbadta nekem.

Baru előbb beszívta, aztán kifújta a levegőt. Be, ki. Próbálta visszanyerni az egyensúlyát.

– Diline nem valami buja találkára vágyott – mondta Aminata. – A tribadizmust próbálta kipurgálni a barátnődből. Az asszonyok iránti szerelmét!

Baru lesújtott. Aminata reflexszerű fürgeséggel hárította átgondolatlan támadását. Kardja Baru pengéje mentén, egészen a nyakáig szánkázott, és a lány zihálva, önkéntelenül a torkához kapva hátrahőkölt.

– Talán hallottál már erről a betegségről! – Aminata elszántan közelített, és újra lecsapott. Baru elvétette a hárítást, kesztyűs ujjait fájdalmas ütés érte. Felkiáltott, és pihenőállásra váltott, ám Aminata nem adta fel. – Úgy hallom, igencsak elterjedt ezen a szigeten. Konok egy kórság!

– Nem volt joga hozzányúlni! – Baru szarvállásra váltva hátrálni kezdett, pengéjét feje magasságába emelve várta az újabb rohamot. Szíve hevesen vert, mostanra képtelen volt megkülönböztetni harci kedvét az árulás miatt érzett, egyre hevesebb émelygéstől.

– A kapitányomtól kellett megtudnom! – Aminata védelmén rés támadt, de Baru csapdát szimatolt, így inkább kivárt. – Tudod egyáltalán, mi vár azokra, akiket tribadizmussal gyanúsítanak, Baru? Létezik valahol egy lista, csupa olyan tiszttel, akik már nem juthatnak feljebb. Tudod, mi történik, ha valakire rá is bizonyítják?

Baru előredöfött, de nagyon erőtlenül. Aminata megvetően félreütötte.

– Kést döfnek a pinájába – fejezte be, és akkorát sújtott Baru kezére, hogy a lány elejtette a fegyverét.

Aminata szökkenve áthidalta a kettejük közötti távolságot, és Barut vállon ragadva térdre kényszerítette. A lány még abból az időből ismerte a fogást, amikor elveszett Salm apja tűzfénynél, dobrobaj közepette valami idegen bajnokkal birkózott. Baru kiáltozva, hasztalanul igyekezett szabadulni.

Zihálva feszültek egymásnak. Baru egészen közelről látta barátnője haragtól eltorzult arcát és büszke, magas homlokát.

– Törvény és természet elleni vétek – sziszegte Aminata. – El kellett volna mondanod.

A gyékénnyel borított padlóra lökte Barut, aztán faképnél hagyta.

Valami kereskedő árulta el a kapitányának, merült fel Baruban, örvénylő gondolatai közepette. Kereskedő… márpedig én csak egyet ismerek…

Aztán Falcrestből megérkezett a minősítővizsga eredménye, és Patkós Cairdine felkereste, hogy kedélyesen közölje vele: – Gratulálok, Baru! Minden várakozáson felül teljesítettél. Aurdwynnbe mész, hogy birodalmi számvevőként mérettesd meg magad azon a zűrös vidéken. Később talán Falcrestbe is eljuthatsz.

A lány megértette, hogy ez nem más, mint a büntetése, amiért szembe mert szegülni a férfival.

– Ne csüggedj! – vigasztalta Patkós Cairdine a vállát paskolva. – Egész messzire jutottál… ahhoz képest, hol kezdted.

3

Baru tizennyolc éves volt, fel tudta volna falni a világot, még most is dédelgette Salm apa emlékének régi sebét, és készen állt elhagyni Taranokét.

Aurdwynn Szövetségi Tartományának Birodalmi Számvevője. Északra ment. A farkasföldre. A háborgó Aurdwynnbe és annak tizenhárom, csalárd hercegéhez. Erőpróba volt? Netán száműzetés? Patkós Cairdine elárulta volna?

Nagyon úgy tűnt. – Magas tisztséget viselsz majd – magyarázta a férfi. – Ifjúkorodhoz képest veszedelmesen magasat. Minden tudásodra szükséged lesz.

Csakhogy nem Falcrestbe küldték. Nem annak a hatalomnak a szívébe, amelytől szüntelenül örvénylő vitáik során óvni próbálta anyját: A kalyibáddal és a satnya lándzsáddal semmin sem változtathatsz! Túl nagyok, és te túl keveset értesz! Innen nem harcolhatunk ellenük!

Mire anyja lekicsinylően azt felelte: Menj hát! Tanuld ki a titkaikat. Bújj el mögöttük. Amikor visszatérsz, acélmaszk lesz az arcod helyén.

Iriad kikötője új hajónak adott életet, melynek váza taranoki fából volt, árbócain azonban a birodalmi flotta vörös vitorlái feszültek. Baru szerződése úgy szólt, hogy ez a hajó viszi majd északra – Taranoke egy másik gyermekével együtt, akit ugyancsak a Maszkabál faragott és formált kedvére.

Ahogy az övén himbálózó, tompa gyakorlópengéjével végigsétált a kikötőn, azon kapta magát, hogy a Birodalom szemével vizsgálja Taranokét. Bőséges fűrészáru. Jó munkaerő. Flottabázis, ami kordában tarthatja az Üszök-tenger délnyugati részét. Tápláld a hajóműhelyeket az erdőkkel, gyarapítsd az ültetvényeket, zabolázd meg a síkföldieket, legeltess a földjeiken jószágot…

Minderre sor fog kerülni. Hivatalnokaikat és hajóácsaikat megcsappant létszámú taranoki családokba házasítják majd, mintegy ajándékként, ezzel remélhetőleg megálljt parancsolva a Falcrest disznóólaiból idehurcolt, Taranoke népe számára leküzdhetetlennek bizonyuló járványoknak. A sziget gyermekeinek termetét és bőrszínét fajnemesítő inkraszticizmusok alakítják majd.

Persze mindig lesznek családok, melyek nászaikban és kereskedelmi szokásaikban megmaradnak régi hagyományaiknál, ám ezektől függetlenül mostanra a Maszkabál uralta a sziget gazdaságát. Kereskedelmet folytatni már csak Iriadban volt értelme.

Míg Baru iskolája falai mögött vesztegelt, hazáját meghódították. A megszálló katonák – a papírpénz, a vitorlavászon és a disznóólak – diadalt arattak. Kihasználták a partvidéki és síkföldi emberek régi viszálykodását, még mielőtt Baru elég időssé vált volna, hogy egyáltalán átlássa ezt.

Netán őt magát is meghódították?

Nem. Nem! Elfogadja a játékszabályaikat, és kifürkészi a titkaikat. Pinion anya azonban tévedett. Mindez csak álca lesz. Az uralom titkaival fog hazatérni, és megtalálja a módját, hogy enyhítsen a járom terhén.

Felnézett Taranoke lankáira, ahová gyerekként egykor felmászott a látcsövével, a szunnyadó, halott vulkánra. Kezét búcsúra emelve fogadalmat tett: Falcrest után. Amint meglelem a módját.

***

Iriadban szó- és írásbeli esküt tett előbb a Császárnak, aztán a Birodalmi Köztársaságnak és megannyi szervének is. Megkapta méhviasszal vízhatlanná tett polgári igazolványait: ezek alapján integrált, szövetségi polgárnak számított, ráadásul a matematikusok billogjával megtoldott közszolgálati csillaga és technokrata jelvénye is volt. Házasodási jogát az öröklődési vizsgálat után tervezték megállapítani, majd első szülése után újravizsgálni.

– Mehetsz a mólókhoz – közölte vele az írnok. Barunál fiatalabb taranoki volt, aphalonja mégis hibátlanul csengett. Árva lehetett, akit a Jótékonysági Szolgálat egyik iskolájában neveltek. Egy teljes nemzedéket metszettek le a múltjáról.

Árva…

Nem jönnek, gondolta Baru elszoruló torokkal. Rettenetesen haragszanak rám. Pedig írtam nekik… de lehet, hogy aphalonul, és még csak észre sem vettem, ők meg nem tudták elolvasni…

Ám a kikötőben ott várt rá Pinion anya és Solit apa. Az új, visszafogott öltözködési szokásokhoz alkalmazkodva mindketten eperfa-szövet szoknyát és munkásinget viseltek. Baru már azelőtt kiszúrta őket a tömegben, hogy ők észrevették volna, így maradt ideje összeszedni magát és egyet-kettőt pislantani, mielőtt odakiáltott volna nekik: – Apa! Anya!

Pinion anya megragadta a vállát. – Erős vagy – állapította meg. – Helyes. Lányom…

– Anya – vágott elébe Baru szaggatottan lélegezve. Valami birizgálta a szemét.

– Azt akarom, hogy felelj két kérdésemre. – Az asszony hajában nem látszottak ősz szálak, tekintete szilárd volt, arcán azonban járványhimlők éktelenkedtek. – Miért mész el? Rengeteg unokatestvéred marad itt tolmácsként vagy közszolgaként. Hát elfelejtetted, hogyan soroltam fel neked a madarakat és a csillagokat?

– Anya – mondta Baru, miközben szíve kettéhasadt (milyen merevnek tűnt most az ősi urunoki a gördülékeny aphalon mellett). – Ott, ahová megyek, különös, új madarak vannak, és különös, új csillagok is.

Anyja egy darabig némán méricskélte, aztán bólintott. – Hát rendben. Még mindig a miénk vagy?

– A tiétek?

Pinion az élettelen, hósüveges csúcsra emelte a tekintetét. – Több időt töltöttél abban az iskolában, mint velünk. Még mindig a miénk vagy?

Mégis mennyi árulást látott Pinion anya? Hányan küzdöttek még az unokatestvérei közül? Hányan választottak új munkát, új férjet, saját lányához hasonlóan azt szajkózva: Nem győzhetünk?

– Anya – kezdte, ám szava elakadt. Újra belefogott: – Találok egy másik módot, hogy szembeszálljunk velük. Légy türelmes! Légy erős! Ne… ne tékozold el magad hiábavalóan. Irdatlan nagyok, és ezen semennyi lándzsa nem változtat.

– Te az erőnek egy bizonyos fajtáját választod, lányom – felelte az anyja. – Én egy másikat.

Baru erre nem tudott mit felelni, így vállon fogta anyját, és csókot nyomott arca mindkét oldalára. Utána Solit apa fogta meg az ő vállát, és feltette a maga kérdését: – Emlékszel Salmra?

Baru válaszképpen megölelte, és közben döbbenten érezte a férfi törékenységét, rájött, hogy közel ugyanolyan magasak. Azt súgta a fülébe: – Emlékszem az apámra. Emlékszem az apáimra.

Érezte, hogy a férfi nagyot sóhajtva, mintha évek óta magába fojtotta volna, lassan kifújja a levegőt. Szülei elhúzódtak tőle, arcuk immár zord volt, ahogy illett. – Menj hát! – szólalt meg az anyja, majd lágyabban hozzátette: – Remélem, beteljesült vágyakkal térsz vissza.

Baru hátrált néhány lépést, ám még nem állt készen, hogy másfelé nézzen. Aztán mégis túlzottan fájt látnia őket, ahogy lépésről lépésre távolodnak, így végül kényszerítette magát, hogy szembeforduljon a tengerrel.

Végigment a rakparton, melynek végén egy vitorlás csónak mellett Patkós Cairdine várta. A férfi derűsen mosolygott.

Baru a szemébe nézve, egyenlő félként rázott vele kezet. – Ha jól sejtem, Paktumfőig velünk tartasz, hogy aztán továbbindulj Falcrestbe.

– Én hazatérek – felelte a kereskedő. – Te most hagyod el az otthonodat. Végeztem a munkámmal Taranokén, te pedig hasonló munkához láthatsz Aurdwynnben. Szinte tervszerűnek tűnik, nem gondolod? Kimódoltnak. Elegánsnak.

– És mi lenne ez a munka?

– A kedvenc munkám – babrált Cairdine nyári öltönye mellényrészével. – Hogy megtaláljam a többre érdemeseket, és felneveljem őket.

Baru helyet foglalt a vitorlás csónakban. Szemrevételezte a legénységet, gyorsan sorra vette rangjukat és származásukat. Megérezte, hogy valaki nézi. – Aminata hadnagy – köszönt mosolyogva, ám gyomra közben bizonytalanul és haragosan összerándult. – Gratulálok az új tisztségedhez.

– Szintúgy – válaszolta Aminata, viszonozva a mosolyt. – Gratulálok a szolgálati megbízatásodhoz. Úgy hallom, figyelemre méltóan teljesítettél.

Az új hajó egy Lapetiare nevű fregatt volt, amelynek fedélzetéről Baru életében először látta Taranokét teljes egészében, ahogy madárrajok fellegében, feketén, termékenyen és ó, milyen magasan a láthatár mögé veszett, bele egyenesen az emlékeibe.

***

Az Üszök-tenger nyugati partja mentén suhanva a Lapetiare a passzátszelekkel együtt északra fordult. Baru a navigációs ismereteit csiszolandó többnyire a főfedélzeten tartózkodott. A másodtiszt a partvonal jellegzetességeihez igazította útvonalukat, de Baru jobb szerette a napot és a csillagokat nézni – szebbek és tökéletesebbek voltak. A hosszúsági fokok kiszámítása egy óránál is többet, és kézzel körmölt számolgatást igényelt. Eltökélte, hogy mire elérik Aurdwynnt, húsz percre csökkenti ezt az időt. Ha számvevőként kudarcot vall, még mindig kereshet magának egy hajót.

Vízpermet csapódott vissza a hajó orráról. Sötét szárnyú vészmadarak nyergelték meg a fülledt passzátszeleket, Oriati Mbo és számtalan környező szigetének déli tengerészei pedig anyanyelvükön fohászkodva sózott halat hajítottak nekik.

– Só és citrusi gyümölcsök – mondta Patkós Cairdine, ahogy kezében egy-egy fél citrommal Baru mellé szegődött a taton. – A Birodalom vegyszerei.

– Só az élelem tartósítására hosszú utakon – idézte Baru. – Gyümölcs a skorbut ellen. – Patkós egyfajta kiterjesztett szolgálati vizsgává változtatta közös utazásukat (a fedélzetre lépve legelső kérdése az volt, tudod-e, honnan ered a hajó neve, és a lány természetesen tudta: Lapetiare az Agancskő című forradalmi klasszikus egyik szereplője volt). Barut éppenséggel bosszanthatta is volna a dolog, de nyughatatlan volt, és örült az alkalomnak, hogy gyakorolhatja a képességeit.

Megtanulta, mi az a büszkeség.

– Taranokén van egy furcsa, vörös sófajta. – Patkós a tatkorlátnak dőlve kényelembe helyezte magát, és egy csupaszra csócsált csontot hajított a habok közé. – Ha jól rémlik, érc-sónak nevezik. Az évek során mintákat küldtem belőle Falcrestbe. Van két kollégám, akiket nagyon izgat a vegyi kutatás.

Baru lebiggyesztette az ajkát. – Biztosra veszem, hogy a Falcrestben végzett munka roppant fontos.

– Falcrest a világ szíve és elméje.

– Magam is így tanultam.

Patkós odakínálta neki a citrom felét. Baru oda se nézve intett, hogy nem kéri. A férfi cöcögve ingatta a fejét. – Szeszélyes vagy. Falcrest nem elérhetetlen számodra. A szolgálati vizsga mellett vannak más utak is. Ösvények, melyek jutalommal illetik a türelmet, a hűséget és a rátermettséget.

– Néha eltűnődöm, melyiknek nem mutattam eddig elég bizonyságát.

– Fiatal vagy. A néped örökletes erényeit még próba alá kell vetni, és a degenerált, tisztátlan párzási szokásai sok aggodalomra adnak okot. Inkább örülnél, hogy…

– Pedig már majdnem azt hittem, az álarc mögött csak a sütnivaló számít.

Patkós előkotort egy matrózkést, és nekilátott lehántani a citrom héját. A hajó ringásához igazodva óvatosan szeletelt, közben halkan kacarászott maga elé. – Talán nem azt kérdezed, ami igazán lényeges – tűnődött. – Előfordulhat, hogy valójában példaértékű képességekről adtál bizonyosságot. Hogy további megpróbáltatásokra találtattál méltónak. Szigorúbb, megterhelőbb környezetben lefolytatott vizsgálatra, ami elkerüli a tanonckodás és az előremenetel szokásos, lassú ösvényeit. Ahogyan arra nagyon helyesen emlékeztettél, a Birodalmi Köztársaság minden ízében meritokrácia. Márpedig az eljövendő években igencsak szükségünk lesz a tehetségekre. Tőlünk északra farkasok jönnek elő hideg vackukból, délen pedig sarokba szorított és vad vízi bivalyok jelennek meg. Nem tart már sokáig, és a Maszkabál vagy megnyeri, vagy elbukja a nagy játszmát.

Hogy az időt húzza, a lány felpillantott, és próbálta távoli madarak röptéből kiolvasni a szélirányt. Ideges volt, nem tudta, pontosan hányadán áll. Patkós Cairdine több volt egyszerű kereskedőnél – ezt már a taranoki iskolában töltött legelső napoktól fogva gyanította, azóta pedig, hogy a férfi belenyúlt szolgálati vizsgája eredményeibe, teljesen biztosra vette. – Ha van választásom, jobb szeretném tudni, ki vet alá bármilyen próbának. Jobb szeretném tudni, miért dobtak elém a tanonckodás helyett egy egész birodalmi tartományt.

– Kénytelen leszel elfogadni, hogy a Birodalmi Köztársaság tökéletesen tisztában van vele, hogyan a legjobb a szolgálatába engednie – mondta Patkós, és mintegy pohárköszöntőként megemelte a hámozott citromgerezdet.

Baru jobbnak látta megkeresni a gyakorlópengéjét, aztán találni egy matrózt, akin kipróbálhatja.

***

Aznap este Baru a kabinjába hívatta új titkárát.

– Muire Lo.

– Igenis – felelte amaz, ahogy oldalvást becsusszant az ajtón. – Méltóságod szolgálatára.

Nyurga, keskeny vállú férfi volt, bőrszíne szinte fel sem tűnt Barunak, hiszen jellegzetesen taranoki volt (bár talán enyhén fakó, mintha Solit apához hasonlóan gyakran időzött volna falak között). Gondosan rendezett vonású arcán diszkrét, falcresti sminket viselt.

Baruban azonnal és megmagyarázhatatlanul felmerült, vajon tud-e énekelni, majd egy pillanat elteltével rájött, hogy különös, hirtelen taglejtéséivel leginkább pintyre emlékeztet. Nem szerette az ehhez hasonló benyomásait: helytállóságukat semmi sem szavatolta.

– Aurdwynni vagy – közölte Baru tényszerűen, miközben türelmetlenül intve hellyel kínálta a férfit. A kajütben jóformán el sem fért a két szék és az asztal. Mozdulatai kimódoltabbak voltak, mint azt látni engedte. A férfi előtt még soha nem volt beosztottja.

– Így igaz, méltóságod. – A titkár értette a módját, hogy puszta tekintetével kifejezze az alázatát. Szemét többnyire lesütötte, ám néha nem bírta, és felpillantott Barura. A tekintete ilyenkor mindig éber és fürkész, őszintén kíváncsi volt. – Tizenhárom évesen jöttem el. A Bolondok Zendülése után. A Jótékonysági Szolgálat kiválasztottai között voltam. – Amikor aztán Baru nem faggatta további részletek felől – valamiért veszélyesnek tűnt akár csak beszélni is a lázadásokról –, helyet foglalt. – Több évet töltöttem Falcrestben, a Birodalmi Közszolgálati Iskolában. Aztán két évet Taranokén, ahol a munkaerő és a javak elosztásában segédkeztem.

Falcrestben nevelkedett. Ennek hallatán Baru egy villanásnyi neheztelést és féltékenységet érzett. Tetejébe a férfi négy évvel idősebb volt nála, de mindegy is, mindegy is, jól volt ez így. Aurdwynnben a véneknek és a Falcrestben nevelkedetteknek egyaránt parancsolnia kell majd. Ha Muire Lo vagy bárki más ilyen alapon kétségbe meri vonni a tekintélyét, bármikor emlékeztetheti őket a mindenható savant kifejezésre.

– A Muire Lo Tu Maia eredetű név, igaz? – Ezt a kérdést lényegében csalinak szánta. Tisztában volt vele, évszázadokkal ezelőtt a maiák miként váltak nyugaton az Üszök-tenger csaknem felének uraivá. A legendák és a nyelvtudományok alapján gyermekeik valamikor régen Taranokén is letelepedtek.

– Igen, méltóságod. Aurdwynn családjai túlnyomórészt a maiáktól és a stakhiecziektől származnak. – Habozása túl rövid volt, hogy affektálásnak tűnjön. – Arra az esetre, ha hasznát látnád egy bennszülött nézőpontjának, bátorkodtam összekészíteni egy rövid összefoglalót a tartományról. Már persze csak ha óhajtod.

Baru alig észrevehetően, jóváhagyólag intett; gesztusa eltörpült a rátörő megkönnyebbülés mellett. Roppant elégedettséggel töltötte el, hogy rendelkezésére áll egy művelt beosztott – mintha csak egy apró segédelme lett volna. Persze nem árt majd óvatosnak lennie: a férfit nem véletlenül osztották be mellé.

Egy térképet kigöngyölve nekiveselkedtek, hogy javítsanak Baru botrányos földrajzi ismeretein. – Aurdwynn délre fekszik a Télgerinc Hegységtől – taglalta Muire Lo, ahogy hosszú, tintafoltos ujjaival követte a táj körvonalait. A térkép fölé hajolva mintha kevésbé feszengett volna. – Az Inirein folyótól keletre, amin csak itt lehet átkelni… és még itt. Nyugatra az Unane Naiu melletti Tu Maia erődöktől, és az azokon túli sivatagoktól. Valamint… nyilvánvalóan…

– Délre az Üszök-tengertől.

– Ahogy méltóságod mondja.

Baru számba vette az Aurdwynnt keretbe foglaló, kőből és vízből álló tényeket, melyek egyszerre kívánatossá tették és meggátolták, hogy szökni lehessen onnan – aréna volt, ketrec és egyúttal pulpitus. Birodalmak harcoltak és buktak el itt. Ám aki uralta Aurdwynnt, az az Üszök-tenger északi részét is uralta, aki pedig annak a tengerrésznek az ura volt, az kézben tartotta a Falcresthez vezető vízi utat is.

A Maszkabál hatalma Falcrestből eredt, uralma pedig olyan volt, akár egy polip: észrevétlenül, ravaszul fonta ölelésébe az Üszök-tenger felét – és persze finoman, rettentő finoman. Kemény védfalat emelt maga köré, hogy az oriatik és egyéb vetélytársai ne férkőzhessenek hozzá. Nyugaton ott volt Taranoke, hogy flottabázisával megzabolázza az oriatikat. Északon pedig Aurdwynn bástyája…

– Még gyerek voltál, mikor a Maszkabál megjelent a hazádban – állapította meg Baru, miközben ujjával végigsimított az Erebog hercegség udvarházain, az agyag-földeken, melyek Aurdwynn fazekasmunkáinak javával és legvénebb hercegnőjével büszkélkedhettek.

Muire Lo továbbra is a térképet nézte. A lámpafény megcsillant a sötét haját átitató, illatos olajon. – Aurdwynn immáron húsz éve szövetséges tartomány. Kétesztendős voltam, mikor Xate Yawa – a jelenlegi főbíró – megölte Lachtát, a korábbi herceget, és tárgyalásokba kezdett a hivatalos fegyverletételünkről.

– De volt egy… – Ha ostobaság volt lázadást emlegetni, hát még ostobább volt visszariadni a felhánytorgatásától. – Egy lázadás. Amit átéltél.

– A Bolondok Zendülése tizenkét éves koromban ért véget. Nem számítottam még férfinak. Mindig is hűséges voltam.

Hát persze hogy az voltál, cikázott át Baru agyán. Biztosra veszem, hogy azokban a kezdeti években nem volt semmiféle zűrzavar, se Aurdwynnben, se a szívedben.

Muire Lót azért választották, hogy szemmel tarthassa őt, efelől nem volt kétsége. Mindenki valaki másnak az eszköze. Barunak nem maradt más választása, mint hogy a bizalmába fogadja, és legalább kiszámítható eszközként használja a titkárt. Megengedhette magának, hogy Patkós és csatlósai megismerjék némely tervét. Veszélyesebb lett volna, ha teljesen kirekeszti a férfit, és még az irányítás illúzióját is megtagadja a kereskedőtől.

– Azért akarják a kezükben tudni Aurdwynnt, mert Falcrestet és a központi földeket védelmezi. – Baru a Télgerincre bökött. – Az északi stakhieczikkel szemben, akik Aurdwynn szárazföldjén átkelve, aztán az Inirein folyón túl keletre tartva megtámadhatnák őket. És persze bármelyik vetélytárstól az Üszök-tengeren, akiknek nem kellene mást tenniük, mint hogy az órajárás szerint haladva kihasználják a passzátszeleket, és Aurdwynn partvonalát követve egészen Falcrestig mennek.

– Mi akarjuk a kezünkben tartani Aurdwynnt – javította ki Muire Lo halkan. – Méltóságod.

– Köszönöm. – Baru ujjaival a térképen dobolva egyszerre mérlegelte a terepviszonyokat és Muire Lo elkötelezettségét. Kezdett jókedvre derülni: íme, egy hatalmi problematika tárult elé, egy birodalmi rejtvény. Egy lehetőség, hogy megmutassa Patkós Cairdine-nek, akárki is volt valójában, akármilyen nagyobb tervekre is célozgatott, hogy mennyit ér. – Micsoda olvasztótégely! Micsoda csapda!

Fenyveserdők és röghegységek, part menti síkságok és halban gazdag, hideg vizek. Ásványokban és vadászható állatokban bővelkedő táj. Gazdasági álom és katonai rémálom: veszedelmes földrajzi viszonyok szabdalta völgyvidék. Az alföldeken a lovasságnak nem akadna ellenfele, márpedig az alföldek jelentették a Sieroch-árvidék és a főváros, Paktumfő kulcsát. Ugyanakkor északon a toronymagas vörösfenyő-rengetegeket járó kószák és vadászok nyáron lezárhatták az útvonalakat. Télen pedig nem akadna elegendő takarmány az ellenük küldött seregek élelmezésére.

Ráadásul a földrajzi káosz még eltörpült a politikaihoz képest. – Hányszor került az otthonod megszállás alá? – érdeklődött Baru a pergamenek között kutakodva.

– Sajnos, azt kell mondjam, felhagytunk a számolással.

Ötszáz éve stakhieczi és Tu Maia seregek rohanták le Aurdwynnt, ahogy a két, hatalma csúcsán levő Birodalom hódításra hódítással válaszolt. A Birodalmak összeomlása (melynek rejtélyes okával Baru tanulmányai nem foglalkoztak, bár rossz nyelvek szerint tisztátlan párzási hagyományok álltak a háttérben) után hátramaradt hadurak és hercegek ingatag együttélésre rendezkedtek be. Az eltelt évszázadok során vagy tucatnyian vállalkoztak Aurdwynn újraegyesítésére. Válaszként tucatnyi szövetség szökkent szárba, hogy tőről metssze le a trónról szőtt ábrándjaikat.

Lachta, az azóta Paktumfőnek nevezett, régi stakhieczi végvár kapuján ősi szavak álltak kőbe vésve:

– Aurdwynnt nem lehet igába hajtani – mormolta Baru.

– Csak a Maszkabál hajthatja igába Aurdwynnt – vágta rá Muire Lo, szemét továbbra is tiszteletteljesen lesütve. – Azóta kijavították az Északi kapu feliratát.

Miért éppen ide küldték a közszolgálati vizsga után? Mit remélt Patkós Cairdine attól, hogy a gyerekkorától pátyolgatott savantját farkasok elé veti?

– Add ide a Szövetségi Egyezményt! – Baru intésére Muire Lo keresgélni kezdte mappáiban a Birodalom Aurdwynnel kötött egyezségének viasszal burkolt példányát. Miután odaadta, a lány ajkát rágva végigfutott rajta, majd az utolsó oldalt ellepő iolyn betűs aláírásokhoz érve kuncogni kezdett, mint mindig – Autrtól kezdve Vultjagig Aurdwynn összes hercege és hercegnője bejelentette a fegyverletételt –, míg végül rá nem bukkant az utolsó, bosszantó passzusra.

Falcrest Császára kormányzót nevez ki Aurdwynn élére, aki parancsol a birodalmi sorkatonaságnak és helyőrségeinek – igen, és a többi, és a többi –, és akire Aurdwynn hercegei és hercegnői felesküsznek mint hűbérurukra. Rendben.

Aurdwynn főbírót kap, aki hatalommal rendelkezik valamennyi bíróság felett, jogában áll felülbírálni a törvényt, gondoskodik a kultuszok feloszlatásáról, a helyénvaló inkrasztikus eszmék terjesztéséről és a vérvonalak megtisztításáról. Vagyis Falcrest szeme és ostora lesz. Nem valami népszerű tisztség.

Aurdwynn birodalmi számvevőt kap, aki rendelkezik a kül- és belkereskedelem felett, begyűjti a birodalmi adót, és belátásának megfelelően gondoskodik a birodalmi erőforrások felhasználásáról. Ez a perselyőr ő maga volt. Nem lehetett valami komoly tisztség, ha egy frissen vizsgázott, siheder technokratára bízták.

Vagy mégis?

Baru ujjbegyeit összeérintve felnézett az apró kajüt mennyezetére.

– Aurdwynn egy hercegségekből álló méhkas – merengett. – Kormányzót neveztünk ki az élére, hogy kordában tartsa a hercegeket, ami roppant megterhelő feladat. Tehát vagy zsarnoknak kell lennie, aki a helyőrségekre támaszkodva uralkodik, vagy nyakig el kell merülnie a helyi politikában. Jól látom?

– Úgy tudom, Cattlson kormányzó sokat megenged a hercegségeknek – válaszolta Muire Lo –, bár azt is hallottam, hogy ez a kölcsönös tiszteletnek köszönhető. Azt mondják, a Szarvasűző Heingyl herceg bajtársa, és hogy közösen falcresti férjet szeretnének találni Heingyl Ri úrhölgynek.

– Megható. – Baru végigsimított a térkép határvonalain. – Aurdwynn olyan lehet, mint egy csahos kutyafalka, tele régi vérvonalakkal, hitekkel és eretnekségekkel. A nyakukba ültettünk egy főbírót, aki feltehetőleg a legjobb törekvései ellenére sem tud úrrá lenni a völgylakó pórok vallási és házasodási szokásain. Tehát vagy feladta a harcot, vagy épp ellenkezőleg, nagyon is buzgón küzd. Vagy gyengekezű, és rá se hederítenek, vagy hatékony, és megvetik.

– Nem tudnám biztosan kijelenteni, hogy őméltóságát, Xate Yawát megvetik-e, vagy…

– Ugyan már, Muire Lo! – Bosszús pillantást vetett a férfira. – A titkárom vagy. Megparancsolom, hogy légy őszinte velem. Kivált, ha tévedek.

A másik felnézett a térképből. Ajkának rándulása akár jól betanult, rendkívül halvány mosoly is lehetett. – Nem tévedsz – mondta.

Baru hátradőlt a nyekergő tölgyfapadon, Aurdwynn térképére meredt, és eszébe jutott Taranoke, a két ország különbségei és hasonlóságai. – A hercegeknek nincsenek külföldi kereskedelmi kapcsolataik – mondta. – Csak a Maszkabállal és egymással, a többi hercegséggel és völggyel üzletelnek. Mivel nincs központi bankjuk vagy közös pénznemük, a birodalmi váltóinkat használják. Ezeknek az értéke a külkereskedelemtől és a váltóbank irányelveitől függ.

Márpedig ezt a kereskedelmet és ezt a bankot ő irányította. Ő volt a birodalmi számvevő.

– Úgy vélem, ez helytálló értékelés – értett egyet Muire Lo udvariasan, ám hunyorgó szeméből és összepréselt ajkából a lány kiolvasta, hogy a férfi éppen most jött rá arra, amire ő is. Baru nem csupán a tartomány kormányának költségvetését tartotta kézben: a váltóbankon keresztül Aurdwynn minden egyes hercegének gazdasági jóléte is rajta múlott. Hatalmában állt, ami a kormányzónak és a főbírónak nem: kordában tarthatta a hercegeket.

Ha jó birodalmi polgárként játssza ezt a játszmát, hatékony tisztviselő lehet egy gyenge kormányban.

Ha viszont ügyesen, a maga javára játszik, ő lehet a legbefolyásosabb személy egész Aurdwynnben.

Ujjaival az asztallapon dobolva mérlegelte a céljait, miközben Muire Lo türelmesen várt.

Léteztek fiatal királynők. Az Agancskőben vagy A felszabadítás kézikönyvében előfordultak fiatal szereplők, akiknek kulcsszerep jutott Falcrest forradalmában. Lehet, hogy Patkós Cairdine a lehető legnagyobb léptékben akarta próbára tenni taranoki lelencét. Talán pontosan azt kínálta, amire a lány vágyott.

– Muire Lo – szólalt meg, miközben ujjai a hercegségek hálózata mentén elvándoroltak a távoli, erdős északra, a Középvidéket tagoló mezővárosokon és nagybirtokokon át egészen a gabonatermő partvonalig. – Tegyük fel, azért küldtek Aurdwynnbe, hogy elvégezzek egy feladatot – valami kirívóan nehezet, mondjuk hogy megoldjak valami hatalmi problémát. Mit gondolsz, mi lehet ez a probléma? A bérgazdálkodás gazdasági fölöslegessége? A hercegek adósságkrízise? Mitől szenved a hazád?

– Aurdwynnben egyetlen hatalmas szokás áll mindenek felett, méltóságod. Egy elmozdíthatatlan sarokkő, akárki is uralkodik éppen. – Titkára egy pillanatig a térképet nézve habozott. Ujjait félig begörbítette, mintha azt fontolgatná, hogy elrántja a lány kezét valamilyen láng közeléből. – A lázadás.

***

Barunak másfél hónapja maradt felkészülni, miközben a Lapetiare friss gyümölcsöt és húst szerezve, leveleket és utasokat cserélve, bakugrásokkal haladt a part mentén. A tengeren sózott halat ettek, és a kapitánnyal elköltött vacsorákon még sört is ihattak. A legénységnek rendszeresen rossz hangulatú vizsgálatokra kellett mennie a hajóorvosokhoz, egy dél-falcresti pároshoz, akik fanatikusan ragaszkodtak az inkrasztikus higiénia előírásaihoz. A szeméremre ügyet sem vetve naponta kétszer sós vízben fürödtek; ilyenkor a matrózok élesen füttyentgetve, ordibálva dobálták egymást szivacsaikkal, és közben annyira hidegen hagyta őket egymás meztelensége, mintha taranokiak lettek volna. Barunak kizárólag gyakorlatias figyelemben volt része: egy tengerésznő az edzési szokásai felől érdeklődött, egy matróz azt mondta, olyan kecsesnek és veszedelmesnek tűnik, mint egy tigriscápa, végül a fedélzetmester kihívta kötélmászó versenyre (amiben a lány alulmaradt, de attól még nagyon élvezte).