Abby Green

Mámorító kaland

Carole Mortimer

A boldogság színe

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Abby Green, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 757. eredeti címe: Redeemed by His Stolen Bride

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Magyarra fordította: Scheer Katalin

© Carole MOrtimer, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Júlia 758. eredeti címe: Pregnant By The Millionaire

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2010)

Magyarra fordította: Csősz Róbert

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 757. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-534-3

- Kép: Shutterstock

HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Abby Green

Mámorító kaland

1. FEJEZET

Nem tudta levenni róla a szemét.

A férfi a díszes bálterem másik végében állt, de több mint százkilencven centiméteres magasságával kiemelkedett a nyüzsgő vendégseregből.

Szigorú tekintete, markáns arcéle tekintélyt sugárzott. Leonora Flores de la Vega még ebből a távolságból is érzékelte ellenállhatatlan, férfias vonzerejét.

Ebben a teremben nem akadt senki, aki ne tudta volna, ki az a Gabriel Ortega Cruz y Torres. A férfi az egyik legpatinásabb, legbefolyásosabb spanyol család leszármazottja volt. A Torres klán hatalmas földbirtokokkal rendelkezett, de a bankszektorban, az ingatlanbizniszben és a borászatban is voltak érdekeltségeik.

Gabriel nőügyeiről nem lehetett sokat tudni, de azt beszélték, hogy az ágyban ugyanolyan jó, mint az üzleti életben. Mivel még nem nősült meg, Európa egyik legvágyottabb férjjelöltjének számított. Úgy tűnt, egyáltalán nem sürgős neki a családalapítás. Ha majd úgy dönt, hogy ideje megállapodnia, nyilván a saját köreiből választ feleséget magának.

Bár Leonora is tekintélyes családfával büszkélkedhetett, mégis egészen más helyzetben volt, mint Gabriel Torres. A Flores de la Vegák ugyanis minden vagyonukat elveszítették. Olyannyira szűkében voltak a pénznek, hogy nemrég kénytelenek voltak megnyitni a kastélyuk kapuját a turisták előtt, hogy a megélhetésüket biztosítani tudják.

Ennek ellenére Leonora – tisztes távolból – már egy ideje csodálattal figyelte a férfi pályafutását. Már akkor mély nyomot hagyott benne, amikor először látta egy lovaspólóversenyen. Gabriel huszonegy éves lehetett, ő pedig mindössze tizenkettő. Ez még azelőtt történt, hogy az apja tönkretette volna a családjukat a szerencsejáték-függőségével. A botrány után ugyanis Leonora annyira szégyellte magát, hogy messze elkerülte a társasági eseményeket.

A bálterem zsongása és a rászegeződő pillantások egy csapásra visszatérítették a jelenbe. Csak most tudatosult benne igazán, hogy a döntés, amelyet meghozott, örökre megváltoztatja az életét.

Mély levegőt vett, igyekezett nem pánikba esni.

A családodért teszed! Matíasért. Nincs más választásod. Te vagy az egyetlen reménységük, győzködte magát.

Izzadt a tenyere. Elfordította a fejét a terem másik végében álló alakról, és a mellette álló férfira nézett. A vőlegényére, Lazaro Sanchezre, aki maga is elképesztően jóképű volt sötétszőke hajával és különös, zöld szemével. És majdnem olyan magas, mint…

Abba kell ezt hagynia! Nem gondolhat folyton egy másik férfira, miközben épp most jelentik be az eljegyzésüket Lazaróval. Igazság szerint a vőlegényét sem ismeri valami jól. Néhányszor randiztak, de Lazaro sosem váltott ki belőle olyan érzéseket, mint… az a másik.

Csakhogy Lazaro kedves volt, udvarias, és ami a fő, hajlandó volt kifizetni a családja adósságait, helyreállítani a De la Vegák hírnevét és biztosítani Matías jövőjét. Hogy miért? A mérhetetlen becsvágya miatt. Lazaro Sanchez azért akarta őt feleségül venni, hogy kivívja a felsőbb körök elismerését. A férfi számára ő jelentette a belépőt abba a világba, amelybe Lazaro mindig is tartozni akart.

Csak most vette észre, hogy a vőlegénye ugyanolyan szigorú tekintettel pásztáz végig a vendégseregen, mint Gabriel a terem másik végében. Volt valami különös a két férfiban, de a lánynak nem volt ideje végigvinni a gondolatot, mert Lazaro egyik embere finoman intett nekik.

– Lazaro!

A vőlegénye nem reagált, még mindig sötét tekintettel meredt maga elé.

– Minden rendben? Rosszkedvűnek tűnsz.

A férfi vonásai kisimultak, és megragadta a lány kezét.

Leonora most sem érzett semmit. Lazaro érintése semmilyen hatással nem volt rá. De hát az ő világában nem szerelemből, hanem stratégiai megfontolásból házasodtak az emberek.

– Nincs semmi gond, csak elgondolkodtam.

A lány – mintha csak valami mágikus erőnek engedelmeskedne – már megint a terem egy bizonyos pontja felé fordította a fejét. Legnagyobb rémületére egyenesen Gabriel Torres sötét tekintetével találta magát szemben. Elöntötte a forróság, és önkéntelenül is megszorította a vőlegénye kezét.

– Jól vagy? – nézett rá Lazaro.

Leonora legszívesebben elsüllyedt volna szégyenében. Mindjárt bejelentik az eljegyzésüket, ő meg izgalomba jön egy másik férfitól…

– Persze, minden rendben – mosolyodott el kényszeredetten.

– Örülök, hogy elfogadtad az ajánlatomat. Biztos vagyok benne, hogy a házasságunk jól működik majd, és boldogok leszünk együtt.

Leonora megszédült. Úgy érezte, a hatalmas terem falai fenyegetően közeledni kezdtek feléje, hogy végül összepréseljék. Lazaro elengedte a kezét, de csak azért, hogy átkarolja a derekát. Különös, lázas tekintettel meredt rá, mint aki azt sem tudja, hol van.

– Túl erősen szorítasz. Fájdalmat okozol – suttogta Leonora.

– Ó, bocsánat. Nem akartam – lazított az ölelésen Lazaro.

A lány halvány mosolyt erőltetett az arcára. Minél hamarabb túlesnek a bejelentésen, annál gyorsabban szabadulnak a bálterem fojtogató nyüzsgéséből. Mindennél jobban vágyott egy kis friss levegőre.

Épp elhaladt mellettük egy pincér. Leonora lekapott két pezsgőspoharat a tálcáról, és az egyiket a vőlegényének nyújtotta.

– A tanácsadóid úgy látják, ideje előrukkolnunk a nagy hírrel – mondta a lány. – Készen állsz?

– Igen – bólintott a férfi, majd koccintásra emelte a poharát. – Jelentsük be az eljegyzésünket.

Leonora alig hallotta a vőlegénye szavait. A pódiumon állva a tekintete már megint Gabriel Torresre vándorolt. A férfi még mindig olyan áthatóan nézett rá, hogy zavarában remegni kezdett a lába.

És akkor egészen elképesztő dolog történt.

– Várj! Mondanom kell valamit – hasított bele egy női hang a várakozásteljes csendbe.

Leonora mintha transzból ébredt volna. A nő felé fordult, aki megindult a pódium felé, de Lazaro biztonsági emberei az útját állták. A nő fekete szoknyát és fehér blúzt viselt, mint a felszolgálók, és feltűnően csinos volt. Lángoló vörös haját kontyba fogta, hatalmas, szenvedélyesen csillogó kék szemét Lazaróra függesztette.

– Van valami, amit tudnod kell! – kiáltotta. – Gyereket várok. Tőled.

Mást is mondott, de a szavai már nem jutottak el Leonorához. Mintha lassított felvételen peregtek volna előtte a valóság képei.

Lazaro magára hagyta a pódiumon. Odament az idegen nőhöz, és megragadta a karját. A nő végtelenül törékenynek és esendőnek tűnt mellette. Leonorának abszurd gondolata támadt. Úgy érezte, ez a két ember tökéletesen illik egymáshoz. Gyönyörű pár lenne belőlük.

Csak néhány szót váltottak, majd a biztonsági emberek elvezették az ismeretlent, Lazaro pedig visszatért az emelvényre. Mondott valamit a vendégeknek, de a lány nem figyelt rá, túlságosan elborították az érzések. Az első reakciója a megkönnyebbülés volt. Aztán mikor körülnézett, és észrevette, hogyan néznek rá az emberek, minden megváltozott. Egyesek szeméből együttérzés és szánalom sugárzott, másokéból inkább káröröm és kíváncsiság.

Leonora igyekezett lerázni magáról a szégyent és a bűntudatot, mégis úgy érezte, mintha meztelenül állna a díszes társaság előtt.

– Igaz ez? – fordult oda Lazaróhoz.

Nem kapott választ, de a hallgatás többet mondott minden szónál.

– Leonora, kérlek… Hadd magyarázzam meg! – szólalt meg végül a férfi bűntudatos arccal.

A lány megrázta a fejét. Végtelenül megalázottnak érezte magát.

– Nem mehetek hozzád feleségül. Ezek után semmiképp.

Hálát adott az égnek, hogy a szülei nem voltak jelen. Vagy Matías, akit végtelenül feldühítene ez az egész.

Menekülő útvonal után kutatva nézett szét maga körül, majd még egyszer, utoljára Lazaróra emelte a tekintetét.

– Hogy tehetted ezt velem? Ennyi ember előtt?

Nem várt válaszra. Letette a poharát a legközelebbi asztalra, és szélsebesen kimenekült a teremből. Fogalma sem volt, hová mehetne, ezért amikor meglátta a mosdót jelző táblát, automatikusan elindult a megadott irányba. Nagy megkönnyebbülésére senki nem volt odabent. Bement az egyik fülkébe, magára zárta az ajtót, majd lerogyott a csukott vécéülőkére.

Egész testében reszketett, a szíve vadul kalapált. Mély levegőt vett, próbált a légzésére koncentrálni. Már éppen kezdett megnyugodni, amikor odakint nyílt az ajtó, és több nő lépett be a mellékhelyiségbe. Megállás nélkül fecsegtek, természetesen Lazaro és Leonora meghiúsult eljegyzése volt a téma.

– Ki fogja ezek után feleségül venni? Erre a botrányra élete végéig emlékezni fognak!

– Honnan származik egyáltalán ez a Sanchez?

– Azt hallottam, hogy az utcán nőtt fel.

– A De la Vegák ezt nem fogják túlélni! Nincs semmijük, csak a lányuk meg a fiuk, akiről mindenki tudja, hogy…

Leonora nem bírta tovább. Kisétált a fülkéből, és a három nő elé állt. A felbukkanását döbbent csend fogadta. Az egyik nő elsápadt, a másik elvörösödött, a harmadikon nem látszott semmilyen érzelem. Leonora túlságosan feldúlt volt ahhoz, hogy bármit is mondjon. Egyetlen szó nélkül nézte végig, ahogy a nők összepakolták a holmijukat, és kisomfordáltak a helyiségből.

Odalépett a csaphoz, és hideg vizet engedett a csuklójára. Nagyon remélte, hogy amikor kilép a mosdóból, nem találkozik újabb pletykafészkekkel, akik az ő szégyenén kérődznek.

Gabriel Torres ragadozóra emlékeztető arca rémlett fel előtte, olyan élénken, mintha szemtől szemben állnának egymással. Kirázta a hideg, ha arra gondolt, hogy a férfi is tanúja volt a nyilvános megaláztatásának.

Mély levegőt vett, majd elszántan kilépett a folyosóra. Bárcsak észrevétlenül kijutna az épületből!

Hová tűnhetett?

Gabriel Torres összehúzott szemmel nézett szét a hotel előcsarnokában, de sehol sem látta a sötét hajú lányt a vállpánt nélküli piros ruhában. Az idejét sem tudta, mikor volt rá ekkora hatással valaki. Ha csak rápillantott, sebesebben vert a pulzusa. Egyszerűen muszáj volt megkeresnie.

Csak azért volt itt ma este, mert a saját szemével akarta látni, miben mesterkedik Lazaro Sanchez. Nem bízott a férfiban. Főként mert az volt az érzése, Sanchez minden tette azt célozza, hogy keresztbe tegyen neki. Nemcsak azért gondolta ezt, mert konkurensek voltak az üzleti életben, és nemrég mindketten megpályáztak egy rendkívül előnyösnek tűnő ingatlanberuházást, hanem azért is, mert a férfi egyszer csak azzal állt elő, hogy ők ketten féltestvérek.

Sanchez egy társasági összejövetelen lépett oda hozzá, hogy közölje vele ezt az abszurd feltételezést, és amikor Gabriel felháborodottan odébb akart állni, nem hagyta annyiban a dolgot. Felidézett egy réges-régi jelenetet, amikor még kisfiúként elébük állt az utcán, és közölte az idősebb Torresszel, hogy ő is a fia.

Legnagyobb döbbenetére Gabriel maga is emlékezett erre a jelenetre. A rosszul öltözött, sovány fiúra, aki egy belvárosi étterem előtt várt rájuk. Gabriel születésnapján történt, azon ritka alkalmak egyikén, amikor az amúgy szétzilálódott család néhány órán át képes volt együtt ünnepelni.

Nem voltak illúziói a szülei házasságát illetően, teljesen elképzelhetőnek tartotta, hogy az apjának vannak törvénytelen gyerekei, hiszen fűvel-fával megcsalta az anyjukat.

Lehetséges, hogy Sanchez igazat mondott, de Gabriel inkább arra tippelt, hogy hazudik.

Az öreg Torres is a meghívottak között volt, de Gabriel úgy döntött, nem vesz róla tudomást. Ha csak tehették, kitértek egymás útjából. A férfi feltételezése szerint az apját csak a gazdag alkoholfelhozatal vonzotta a gálaestre, esetleg egy nőismerőse meghívásának tett eleget.

Ez a lánykérés volt Lazaro Sanchez eddigi legvakmerőbb húzása. Ha sikerült volna a terve, beházasodott volna az egyik legősibb spanyol arisztokrata családba, amely majdnem olyan tekintélyes múltra tekint vissza, mint a Cruz y Torres família.

Leonora Flores de la Vega révén Lazaro bekerült volna a legbefolyásosabb körökbe, és onnantól kezdve pedig nehéz lett volna ignorálni.

Nyilvánvaló, hogy a férfit nem a pénz vonzotta, hiszen nyílt titok volt, hogy Leonora apjának játékszenvedélye csődbe vitte a családot. A lány egyetlen vagyona a neve volt.

Gabriel is hallotta a pletykát arról, hogy Sanchez üzleti ajánlatot tett Leonorának: ha feleségül megy hozzá, kifizeti a családja összes adósságát. Úgy látszik, minden pénzt megér neki, hogy bekerüljön a felsőbb körökbe. Annyira betegesen vágyik erre, hogy még attól sem retten vissza, hogy Torresnek hazudja magát…

Gabriel nem ismerte személyesen Leonorát, de az elmúlt évek során több társasági eseményen keresztezték egymást az útjaik. Amikor ma este meglátta őt Lazaro oldalán, hirtelen ráébredt, hogy a lány mindig is elemi hatással volt rá.

A lány rendkívüli arca semmilyen érzelemről nem árulkodott. Hosszú, sötét haját művészi kontyba fogta a tarkóján, hatalmas, mandulavágású szemét hosszú szempillák keretezték, telt ajka maga volt az érzékiség.

Gabriel megpróbálta felidézni, mikor látta utoljára. Valószínűleg évekkel ezelőtt, mert mostanra a lány érett nővé vált. Gyönyörű, észbontóan vonzó nővé.

Nem tudta levenni a szemét róla. Kétségbeesetten vágyott rá, hogy a lány viszonozza a pillantását. És amikor megtörtént, a szemkontaktus megrázta az egész lényét. Forrt a vére, az egekbe szökött a pulzusa.

Hosszú pillanatokig meredtek egymásra, majd Leonora hirtelen elfordította a fejét. De Gabriel akkor már tudta, hogy a vonzalom kölcsönös.

Ez a felismerés, valamint a kellemetlen tény, hogy mindeközben Lazaro Sanchez keze pihen a lány derekán, váratlan reakciót váltott ki Gabrielből. Rádöbbent, hogy meg akarja kapni Leonorát.

Amikor Sanchez bejelentette az eljegyzést, Gabriel legszívesebben hangosan tiltakozott volna. A következő pillanatban hihetetlen dolog történt. Valaki tényleg felkiáltott, hogy tiltakozzon a tervezett házasság ellen. Gabriel döbbenten meredt a törékeny, vörös hajú nőre, majd újra Leonorára emelte a tekintetét. Amikor a holtsápadt lány kimenekült a teremből, rögtön tudta, hogy utána kell mennie.

Vetett egy utolsó lesújtó pillantást Sanchezre, majd kisietett.

Leonora azonban mintha köddé vált volna. Csak nagy sokára fedezte fel a lányt az előcsarnokot a hotel többi részétől elválasztó, vadul burjánzó növények között. Amikor kinézett az ablakon, megértette, mi késztette bujkálásra Leonorát. Nagy csapat lesifotós várakozott a főbejárat előtt, képtelenség lett volna észrevétlenül távozni.

Még egyszer nem veszítheti szem elől a lányt! Ha ezzel borsot törhet Sanchez orra alá, annál jobb. Meg kell mutatnia annak a gazembernek, hogy hol a helye.

Leonora elmormolt egy káromkodást az orra alatt. Az egzotikus növények mögül rálátott a paparazzók sorfalára. A fotóriporterek nyilván arra vártak, hogy lekaphassák a hotelből távozó, boldogan mosolygó jegyespárt.

Mély levegőt vett, hogy felkészüljön a vesszőfutásra. Nincs más kiút, szembe kell néznie a villogó vakukkal.

Hirtelen megborzongott, még a szőr is felállt a tarkóján, de nem az előtte álló megpróbáltatás miatt. Lassan hátrafordult. Alig néhány méternyire tőle Gabriel Ortega Cruz y Torres állt, és egyenesen az ő szemébe nézett.

Leonora nagyot nyelt. Közelről a férfi még magasabbnak és jóképűbbnek tűnt. Félresimított egy fekete tincset a homlokából. Mélyen ülő, sötét szeme fölött sűrű szemöldök húzódott, orra éppúgy határozottságot sugallt, mint a szájáig ívelő markáns vonal.

Az ajka meglepően érzékien hatott, szinte meglágyította az egész arcát. Leonorának azonnal eszébe jutott, milyen érzés lenne megcsókolni a férfit.

Úgy látszik, kezdi elveszíteni a józan eszét. Soha senkivel kapcsolatban nem voltak ilyen gondolatai. Huszonnégy éves létére még mindig szűz volt. Egész eddigi élete a szülei, a kastély és az öccse körül forgott, aki inkább anyjának, mintsem nővérének tekintette őt, mióta az apjuk miatt a feje tetejére állt az életük. Sem ideje, sem energiája nem maradt olyan normális dolgokra, mint a szerelem.

Mielőtt még bármit is mondhatott volna, Gabriel közelebb lépett hozzá, és megszólította:

– Segítsek kijutni innen?

Leonora orrát megcsapta a belőle áradó férfias, egzotikus illat.

Némán bólintott. Hálás volt a segítségért.

– Kimegyünk a főbejáraton. Ne nézz se jobbra, se balra, csak egyenesen magad elé. Majd én vezetlek.

Anélkül, hogy levette volna a szemét a lányról, elővette a telefonját, és lebonyolított egy rövid hívást.

– Kint vár ránk az autóm – mondta aztán Leonorának. – Menjünk!

Megfogta a lány könyökét, és átvágott vele az előcsarnokon. Amint kiléptek az ajtón, vakuvillanások és kérdések özöne záporozott rájuk.

– Leonora, hol van Lazaro Sanchez? Mi történt maguk között?

A lány úgy tett, ahogy a férfi tanácsolta: tudomást sem vett a riporterekről, csak ment, amerre Gabriel vezette.

A férfi besegítette az elegáns, ezüstszínű sportkocsiba, majd beült a vezetőülésre. Amint magukra csukták az autó ajtaját, jóleső csend és a bőrülés kellemes illata vette őket körül. Még jó néhány pillanatig eltartott, mire kijutottak a paparazzók sűrűjéből. Leonora rémülten összerezzent, amikor az egyik fotós az ablakhoz nyomta a készülékét, és a sárga vakufény bevilágította a kocsi belsejét.

– Jobb lett volna, ha keresek egy hátsó kijáratot. Holnap tele lesznek az újságok a rólam készült képekkel.

– Na és? – nézett rá a férfi. – Igazán nincs miért szégyenkezned.

A lány szíve a torkában dobogott. A sebességváltón nyugvó férfias kezet nézte, a karcsú ujjakat, a rövidre vágott, gondosan ápolt körmöket. Megint elöntötte a forróság.

– Nem lett volna kötelességed a segítségemre sietni – jegyezte meg kissé reszelős hangon.

– Dehogynem. Nem hagyhattam, hogy a farkasok elé vessenek.

Dühösnek tűnt. Ennyire a szívére vette volna, ami Leonorával történt? De hiszen nem is ismerik egymást!

– Akárhogy is, köszönettel tartozom neked.

Az egyik legmenőbb madridi városnegyedben jártak. Fasorokkal szegélyezett sugárutakon hajtottak keresztül, ahol jól megfértek egymás mellett a régi bérházak és a legmodernebb építészeti remekek. Trendi kávézók, Michelin-csillagos éttermek, exkluzív dizájnerbutikok, régiségboltok és művészeti galériák mellett hajtottak el.

Leonora arra gondolt, hogy a férfi talán már meg is bánta, hogy felvállalta a megmentő szerepét.

– Nem kell hazavinned, amúgy is a város másik végében lakom. Ha itt kiteszel, fogok magamnak egy taxit.

Gabriel belenézett a visszapillantó tükörbe, és megrázta a fejét.

– Ha nem akarod, hogy hazáig kövessenek, jobban teszed, ha velem maradsz.

Leonora hátrafordult. Több motoros riporter járt a nyomukban, folyamatosan kerülgetve a mögöttük haladó autókat, hogy ne veszítsék őket szem elől. Kirázta a hideg a rémülettől, ha arra gondolt, hogy a paparazzók esetleg már a kastélyukat is megszállták. Ha Matías meglátná őket, iszonyúan felizgatná magát…

– Kapaszkodj! – figyelmeztette a férfi, majd beletaposott a gázba.

Átvágtak az éppen pirosra váltó lámpán, majd éles kanyarral bevették magukat egy mellékutcába. Leonora szíve hevesen kalapált, de nem a félelemtől. Még sosem érzett ilyen izgalmat egyetlen férfi közelében sem.

Amikor bekanyarodtak a következő mellékutcába, a lány majdnem felsikoltott. Azt hitte, egyenesen nekihajtanak a szemközti falnak, ám az utolsó pillanatban a fal – mint kiderült, egy kapu – kitárult előttük, és egy lakóház mélygarázsába jutottak.

– Azt hiszem, sikerült leráznunk őket a lámpánál – jelentette ki a férfi, miután leparkolt a többi luxusautó közé.

– Hol vagyunk? – kérdezte Leonora némi hallgatás után.

– Van egy lakásom ebben a házban. Itt maradhatsz, míg elül a vihar. Aztán természetesen gondoskodom róla, hogy hazajuss. Persze csak ha akarod.

Leonora a férfira nézett. Még mindig nem tért magához a történtek után. És hogy épp Gabriel sietett a segítségére!

A férfi viszonozta a pillantását. Olyan áthatóan nézett rá, mintha szavak nélkül akart volna valami fontosat a tudomására hozni. Hogy mit, azt Leonora nem tudta volna megmondani, de igazság szerint nem is akarta tudni.

– Oké. De nem szeretnék a terhedre lenni.

– Ne aggódj, nem vagy a terhemre – felelte a férfi határozottan, majd kiszállt a kocsiból, és átsétált a lány oldalára.

Kinyitotta az ajtót, és odanyújtotta a kezét Leonorának.

A lány habozott. Még mindig bizsergett a bőre a férfi érintésétől. De annyira gyengének és kimerültnek érezte magát, hogy végül megragadta a felé nyújtott kezet. Pontosan az történt, amitől tartott: elöntötte a forróság.

Amikor pedig felegyenesedett, olyan közel találta magát Gabrielhez, hogy elakadt a lélegzete. Hihetetlen erő és energia áradt a férfiból. Méretre szabott dizájneröltönye alatt acélos izmok rejtőztek, és egy fejjel a lány fölé magasodott, még úgy is, hogy Leonora tűsarkút viselt.

– Jól vagy? – nézett rá a férfi.

A lány mindent elkövetett, hogy ne látsszon rajta, mennyire zavarban van. Nem akarta egyértelművé tenni, mekkora hatással van rá Gabriel.

– Igen, minden rendben, csak nem vagyok hozzászokva a paparazzók rohamához. Eddig szerencsére nem nagyon törődtek velem.

Legalábbis nem annyira, mint a vele szemben álló férfival. Gabriel Torres minden lépéséről tudósított a sajtó, de többnyire csak spekulációkkal tudtak előállni, mert a fiatal milliárdos visszafogott életet élt, nem szolgáltatott szaftos történeteket a médiának.

Leonora szabályosan rosszul lett, ha a másnap megjelenő újságcikkekre gondolt. Mit fognak szólni a szülei? Azt várták tőle, hogy megmenti őket az anyagi csődtől, és helyreállítja a család jó hírét. Ehelyett újabb botránnyal súlyosbította az amúgy is nehéz helyzetüket!

– A táskám! – kiáltott fel hirtelen. – Otthagytam a hotel ruhatárában a vállkendőmmel együtt.

– Semmi baj, majd én intézkedem. Gyere, menjünk fel a lakásba!

Gabriel kinyitott egy ajtót, amely egy félhomályos előtérbe vezetett.

– Jó estét, Señor Torres! – lépett oda hozzájuk egy biztonsági őr.

– Jó estét, Pancho. Nemsokára letesznek itt egy csomagot a számunkra. Kérem, küldje fel a lakásba, amint megérkezik.

– Természetesen, Señor Torres.

Gabriel megfogta a lány vállát.

– Arra van a lift – mutatta neki az utat.

Leonorára áramütésként hatott az alig érzékelhető érintés. Milyen jó lenne, ha nekitámaszkodhatna, ha teljesen rábízhatná magát a férfira!

De éppen az ellenkezőjét tette. A szűk liftben igyekezett olyan távol helyezkedni tőle, amennyire csak lehetett. Képtelenség, hogy ilyen hatással legyen rá valaki!

Gabriel megnyomott egy gombot, és a felvonó hangtalanul emelkedni kezdett. Amikor néhány másodperccel később kinyílt az ajtó, egy lenyűgöző penthouse lakásban találták magukat. Az épület Leonora sejtése szerint a tizenkilencedik századból származhatott, aminek nyomait a lakás belsőépítészeti megoldásai is őrizték. A berendezés azonban korszerű volt, a falakat kortárs művészek alkotásai díszítették, a merész ecsetvonásokra gondosan elhelyezett spotlámpák irányították rá a figyelmet. Az egész lakás meglepően harmonikus hatást keltett. A dizájn, az elrendezés, a hatalmas ablakok és a tágas terek, mindez rendkívül megnyugtatóan hatott a lányra. A minimalista bútorok egyszerűen csak hagyták érvényesülni a belső tér szépségét. Leonora még sosem járt ilyen tökéletesen kialakított otthonban.

Gabriel kitárta a teraszajtót, hogy friss levegőt engedjen a helyiségbe. A lány csak ekkor döbbent rá, milyen fojtogató volt a meleg odabent. A késő nyári forróság alig enyhült valamit naplemente után.

A férfi rövid telefonbeszélgetést folytatott valakivel, valószínűleg Leonora holmijával kapcsolatban. Aztán a lányhoz fordult, miközben levetette a csokornyakkendőjét, és kigombolta az ingét a nyakán. Olyan intimnek tűntek a mozdulatai, hogy a lány legszívesebben elfordította volna a fejét.

– Foglalj helyet! – mutatott a kanapéra Gabriel. – Nagyon fáradt lehetsz.

– Nem olyan vészes – mondta a lány. – Gyönyörű ez a lakás.

Köztudott volt, hogy Gabriel számít családfőnek, annak ellenére, hogy még él az édesapja. Leonora füléhez azok a híresztelések is eljutottak, melyek szerint a férfi húga rossz útra tévedt, és ezért külföldre küldték.

– Innál valamit? – lépett oda Gabriel a művészien kidolgozott bárszekrényhez. – Van itt whiskey, brandy, pezsgő, bor, gin…

– Egy kevés whiskey-t kérek, köszönöm.

Kellett valami, ami segít megnyugtatni az idegeit. A férfi kitöltötte a borostyánszínű italt, és odanyújtotta neki a poharat.

– Ír whiskey, állítólag nagyon jó minőségű.

– Te még nem kóstoltad? – vonta fel a szemöldökét a lány.

– Sosem iszom alkoholt – rázta a fejét Gabriel.

Leonora tulajdonképpen nem is csodálkozott, hiszen a férfi maga volt a józanság és összeszedettség. Vajon mitől vált ennyire fegyelmezetté?

Gabriel mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Mindig visszataszítónak találtam, hogy az alkohol hatására mennyire elveszítik az emberek az ítélő- és cselekvőképességüket. A saját apám volt erre a legriasztóbb példa, aki kis híján romba döntötte a családi vállalkozást az alkoholfüggősége miatt.

Tehát ezért vette át Gabriel a Torres-cég vezetését.

– Sajnálom. Azt hiszem, van némi fogalmam arról, mit élhettél át.

Miért mondta ezt? Talán a lakás atmoszférája, talán a férfi közelsége késztette őszinteségre…

Szerencsére Gabriel nem kérdezősködött. Valószínűleg anélkül is pontosan tudta, mi történt a családjukban – ahogy nagyjából mindenki, aki kicsit is érdeklődött a spanyol előkelőségek magánélete iránt. Valahányszor előkerült a téma, Leonorát mindig elborította a szégyen, most azonban semmi ilyesmit nem érzett. Talán azért, mert a férfi is bátran felvállalta, hogy a családja korántsem tökéletes.

– Sajnálom, ami a gálaesten történt – szólalt meg Gabriel. – Nem szolgáltál rá erre a méltánytalanságra. Lazaro Sanchez nem érdemel meg téged.

– Úgy gondolod? De hiszen nem is ismersz!

– Nem? – vonta fel sűrű szemöldökét a férfi. – Ugyanabból a világból származunk, Leonora. Lehet, hogy egészen mostanáig egyetlen szót sem váltottunk egymással, mégis többet tudunk egymásról, mint hinnéd. És nem a pletykákra gondolok, hanem a közegre, amely körbevesz minket. Az elvárásokra, amelyeknek meg kell felelnünk, akár akarjuk, akár nem. A hagyományainkra, amelyeket követnünk kell. A kötelezettségeinkre és a belénk nevelt felelősségtudatra.

2. FEJEZET

Gabrielt elbűvölte a lány kifejező arca. Most például láthatóan meglepődött. Tágra nyílt szeme nem sötétbarna volt, mint ahogy a férfi eddig hitte, hanem szürke, akár a viharos tenger.

De pillanatok alatt visszarendeződtek a vonásai. Újra az a megfontolt, megközelíthetetlen nő volt, mint aki Lazaro Sanchez oldalán állt a bálterem emelvényén a botrány kitörése előtt.

Felemelte a poharát, és ivott egy korty whiskey-t. Gabriel észrevette, hogy remeg a keze. Milyen szívesen odaült volna mellé, hogy megnyugtassa, hogy beszívja az illatát! Elképzelte, hogyan árad szét az alkohol a lány ereiben, hogyan lazítja el az izmait, simítja ki az idegeit…

Dios, micsoda gyönyörű nő! Talán a legszebb, akit valaha látott. Soha senki nem volt még rá ekkora hatással. Egyetlen érintésétől felforrt a vére. Általában nem esett nehezére kordában tartani a vágyait, most azonban komoly erőfeszítésébe telt, hogy ne próbálja meg itt és most elcsábítani a lányt. Biztos volt benne, hogy olyan élményben lenne része, amely elhomályosítaná minden eddigi érzéki kalandját.

A lány nagyot nyelt. Döbbenten hallgatta, milyen pontosan foglalta össze Gabriel az életét néhány rövid mondatban. Nem hitte volna, hogy egyszer majd találkozik valakivel, aki képes megérteni, milyen az, amikor az ember börtönnek érzi a saját életét.

Izgatottan felugrott, majd az egyik panorámaablak elé lépett, ahonnan az éjszakai Madrid lélegzetelállító látképe tárult elé.

Vajon mit csinál most Lazaro? – ötlött fel benne váratlanul. Együtt van a gyereke anyjával?

Érezte, hogy újra elhatalmasodik rajta a pánik, úgyhogy ivott még egy kortyot a whiskey-jéből.

Gabriel odalépett mellé. Leonora nem mert ránézni, csak az ablaküvegen tükröződő alakját vette szemügyre: a fehér ing alatt duzzadó izmokat, a széles vállat, az atletikus termetet. Aztán önmaga tükörképére siklott a szeme. A pánt nélküli, piros ruhát már jó pár éve vette – abban reménykedett, elég időtlen a szabása ahhoz, hogy ez ne tűnjön fel senkinek. A fülében csillogó kövek valódinak tűntek, pedig már rég nem hordott drága ékszereket. Minden értékes holmit el kellett adniuk, hogy életben maradjanak.

Csalónak érezte magát. És ugyanolyan megalázottnak, mint a bálterem porondján. Felhajtotta a whiskey-t, abban a reményben, hogy némi enyhülést talál az alkoholban. Aztán a férfi felé fordult, de nem nézett a szemébe.

– Ideje hazamennem. A szüleim már biztosan aggódnak.

Ha az öccsére gondolt, összefacsarodott a szíve. Mi lesz most vele? Mi lesz az egész családdal? Ha a kastélyt is elveszítik, mindennek vége. Egy egész dinasztia válik az apja játékszenvedélyének martalékává.

– Maradj még!

A férfi telt, érzéki ajkának látványától, amely teljesen átalakította a szigorú, markáns arc karakterét, a lány szíve kalapálni kezdett.

– Legalább azt várd meg, amíg megérkezik a holmid.

– Nem olyan fontos, holnap is eljöhetek érte.

Attól tartott, minél tovább maradnak kettesben, annál nyilvánvalóbb lesz, mekkora hatással van rá a férfi.

Gabriel odalépett hozzá, és kivette a kezéből az üres poharat. Leonorának elakadt a lélegzete, amikor egy röpke pillanatra összeért az ujjuk. Elképesztő energia áradt a férfiból! Tele volt élettel és… erotikus kisugárzással. Lazaro mellett sosem érzett ehhez hasonlót, de úgy gondolta, hogy nincs is szükség ilyesmire egy jó házassághoz. Csak semmi szélsőséges érzelem és szenvedély.

– Mostanra már a paparazzókhoz is eljutott a hír, hogy botrányba fulladt az eljegyzésetek. Mindent el fognak követni, hogy megtaláljanak. Azt javaslom, hogy hívd fel a szüleidet, és mondd meg nekik: jobb, ha egy ideig nem hagyják el a házat.

– De hát nem maradhatok itt egész éjszaka! – tiltakozott a lány.

– Dehogynem, nyugodtan itt maradhatsz. Tessék, használd a telefonomat!

Gabriel láthatóan máris eldöntöttnek tekintette a kérdést. Leonora tudta, hogy a férfinak igaza van. Nem mehet most haza, képtelen lenne szembenézni az agresszív riporterek hadával. De ami még fontosabb, nem teheti ki Matíast ekkora stressznek.

Néhány lépésnyire eltávolodott a férfitól, majd felhívta a szüleit. Az anyja vette fel a telefont, a hangja remegett az izgatottságtól. Leonora tömören felvázolta neki a helyzetet, és biztosította róla, hogy nem kell aggódnia miatta. Amikor közölte, hogy nem tölti otthon az éjszakát, az asszony előbb csalódottnak, majd végtelenül kimerültnek tűnt. Hogy a sajtó kitelepült a kastélyuk bejárata elé, nem volt újdonság a számára.

A lány még megkérdezte, hogy van Matías, majd bontotta a vonalat, és visszaadta a telefont a férfinak.

– Ki az a Matías?

– Az öcsém.

– Valami baj van vele?

– Enyhe értelmi fogyatékossággal született. Most épp itthon van, de amúgy egy speciális bentlakásos iskolába jár Madrid közelében.

Az iskola költségeit a szervezett kastélylátogatásokból fedezték. Na meg abból, hogy Leonora az elmúlt években szép lassan eladogatta az ékszereit és az értékes ruháit. Matías imádta az internátust, szabályosan kivirágzott, mióta oda járt. De ha a bank elveszi tőlük az utolsó vagyontárgyukat, a kastélyt, akkor nem fogják tudni tovább finanszírozni az öccse tanulmányait.

– Rendkívül érzékenyen reagál a feszültségre és a hirtelen hangulatváltozásokra. Attól tartok, túlságosan felizgatná magát, ha meglátná a paparazzókat a házunk előtt, vagy ha azt hallaná, hogy valami baj történt velem.

– Ennyire közel álltok egymáshoz?

Leonora a férfi vonásait fürkészte. A legtöbb ember némi megvetéssel és szenzációra éhes kíváncsisággal reagált az öccse állapotára. Vagy szánalommal. Gabriel arcán azonban semmi más nem tükröződött, csak színtiszta érdeklődés.

– Nagyon erősen kötődünk egymáshoz – bólintott a lány. – Hatéves voltam, amikor Matías született, nem is annyira testvérnek, mint inkább élő játék babának tekintettem.

– Akkoriban még… rendben voltak a család ügyei, igaz?

Leonora értékelte a diplomatikus megfogalmazást. Gabriel arra utalt, hogy akkoriban még az ő szülei is Spanyolország legbefolyásosabb emberei közé tartoztak. Annál nagyobb és drámaibb volt a bukás, amikor az apját kihajították egy monacói kaszinóból, az anyja pedig fejét lehajtva, zokogva kapaszkodott a férjébe.

– Igen – nézett félre a lány. Még mindig szégyenkezett a szülei miatt.

– Nem a te hibád, ami történt. Te egészen más vagy, mint ők.

Leonora meglepetten kapta fel a fejét. Miért érzi úgy, hogy a férfi a veséjébe lát? Hogy többet tud róla, mint bárki más?

– Nem tudhatod, nincs-e nekem is játékszenvedélyem.

– Tényleg nem – bólintott a férfi némi tűnődés után. – Mégis meg vagyok róla győződve, hogy nincs ilyen problémád.

Gabriel közelebb lépett a lányhoz. Leonora aranyos szikrákat fedezett fel mélyen ülő, sötét szemében.

– Miért csinálod ezt? – rázta meg a fejét a lány. – Miért törődsz velem? Hiszen nem is ismerjük egymást.

– Nem, de valahányszor találkoztunk, az volt az érzésem, hogy szándékosan tartod magad távol a társaságtól. Mintha gondolatban mindig valahol máshol járnál.

Leonora arca lángba borult. Ennyire könnyű átlátni rajta?

– De nemcsak ezért figyeltem fel rád – folytatta a férfi. – Hanem azért is, mert gyönyörű nő lett belőled.

A lánynak most már nem csak az arca lángolt. Gabriel még közelebb lépett hozzá. Olyan közel, hogy Leonora másra sem tudott gondolni, csak arra, mi lenne, ha a következő pillanatban lehajolna hozzá, és megcsókolná.

Elakadt a lélegzete, mozdulni sem mert.

– Iszonyúan kívánlak, Leonora.

A férfi pillantása égette a bőrét. Az agya lázasan dolgozott, próbálta feldolgozni az elhangzottakat. Ezek szerint nem csak ő érzi azt a megmagyarázhatatlan vonzerőt, ami a másik felé taszítja.

Képtelen volt világosan gondolkodni. Gabriel szépnek és kívánatosnak tartja? Őt, aki olyan önmegtartóztató életet él, mint egy apáca?

Ebben a pillanatban megszólalt az ajtócsengő. A férfi elmormolt egy szitkot az orra alatt.

– Ne mozdulj! Ez biztosan a gondnok lesz a holmiddal.

Gabriel könnyed léptekkel az ajtóhoz ment, Leonora pedig hirtelen ellenállhatatlan vágyat érzett egy kis friss levegőre. Kilépett az erkélyre, és megkönnyebbülten felsóhajtott. Nyert egy kis időt.

Egyáltalán mi az ördögöt művel itt? Képes lenne néhány bók miatt Gabriel Torres karjaiba vetni magát? A férfi valószínűleg csak kedves akar lenni hozzá. Bizonyára úgy érzi, a történtek után szüksége van néhány jó szóra, hogy helyrehozza a megtépázott önérzetét.

De ha mélyen magába nézett, nem sértettséget érzett, hanem megkönnyebbülést. Örült, hogy meghiúsult az eljegyzése Lazaro Sanchezzel.

Majdhogynem szégyellte, hogy képes lett volna pusztán racionális megfontolásból hozzámenni feleségül. Pedig nagyon jól tudta, hogy a szülei sem szerelemből házasodtak össze. Az ő köreikben ez nem volt szokás. Ha vagyonról és dinasztiáról volt szó, az érzelmek nem játszhattak szerepet a döntésekben. Ahhoz túlságosan nagy volt a tét.

Hiába volt tisztában a játékszabályokkal, Leonora legbelül mindig is többre vágyott. Szerelemre. Látta, hogyan néztek egymásra a kastélyba látogató, kéz a kézben sétáló, lopva csókolózó párok. Találkozott egy idős brit párral, akik ötven éve voltak házasok. Micsoda szeretet és boldogság sugárzott belőlük! Elégedettek voltak az életükkel, törődtek egymással. A lány tisztában volt vele, hogy az ilyesmi nagyon ritka – de mint a példa is mutatta, nem lehetetlen.

Amikor Lazaro érdeklődést mutatott iránta, és felajánlotta, hogy kifizeti a családja adósságait, tudta, hogy nincs más választása. Hogy ez a kötelessége. A De la Vegák hagyatéka sokkal fontosabb a saját vágyainál és álmainál.

Iszonyúan kívánlak, Leonora.

Megborzongott. Nem a lágy éjszakai szellőtől, hanem az izgalomtól. A vágytól.

Ahogy a férfi is mondta, mindig észrevétlennek érezte magát a társaságban. Egyrészt a veleszületett félénksége miatt, ami ellen egész életében küzdött, másrészt az öccse miatt, aki nagyon nehezen jött ki az idegenekkel. De a társasági élet amúgy sem okozott örömet a számára. Nem tudott mit kezdeni a pletykákkal és az intrikákkal, a szurkálódásokkal és a hamis mosolyokkal. Egy életre megtanulta a leckét a családja lecsúszása után. Ahogy az állítólagos barátaik kezelték őket a bajban, az mindent elmondott az emberi természetről.

Tényleg azt mondta az imént a férfi, hogy le akar vele feküdni? Ilyen nyíltan és egyértelműen?

Na, igen… Gabriel Torres kimondja, amit akar, és őszinte választ vár a kérdéseire.