Copyright © Bökös Borbála, 2024

Borító © Szép-Bíró Erika, 2024

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szép-Bíró Erika

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István

ISBN 978-963-432-245-0

gabo.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

A villámcsapás

MÁSODIK FEJEZET

Viharral játszók

HARMADIK FEJEZET

A fiatal kapitányok

NEGYEDIK FEJEZET

Uska látomása

ÖTÖDIK FEJEZET

Az első kiképzés

HATODIK FEJEZET

Elvtársak között

HETEDIK FEJEZET

Az Akadémián

NYOLCADIK FEJEZET

Egy vérből valók

KILENCEDIK FEJEZET

Földanya üzenete

TIZEDIK FEJEZET

A csalók

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Titkos küldetés

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A kihallgatás

TIZENHARMADIK FEJEZET

A lúdvérc nyomában

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A szöktetés

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A Kárpátok gyomrában

TIZENHATODIK FEJEZET

A Radovics-ház

TIZENHETEDIK FEJEZET

Hadiállapot

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A múlt titkai

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A csata

HUSZADIK FEJEZET

Kalamóna szíve

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A Rontó

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Szilke küldetése

EPILÓGUS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

ELSŐ FEJEZET

A villámcsapás

Szilke a nagyváradi Dimitrie Cantemir Általános Iskola előtt állva felpillantott az égre. Megborzongott, amikor észrevette a két viharfelhőt az épület fölött.

Hűha, ez nem jó jel!, gondolta.

Rossz előérzete támadt. Eszébe jutott, hogy az időjárás hirtelen megváltozása eddig mindig bajt hozott a fejére. Egy pillanatra lehunyta a szemét, és igyekezett lecsillapítani a hirtelen rátört szívdobogást.

– Hé, kiscsaj, mozogj már, mire vársz? – mordult rá Bagós Nicu, és nagyot taszított rajta.

Szilke mély levegőt vett, kifújta, aztán elkezdett felfelé mászni a falhoz erősített deszkaállványon. Alig tizenkét éves lehetett, és fürge volt, mint a gyík, de a bandavezér szerint nem elég fürge. Már a második emelet környékén járt, amikor megtorpant, és lenézett. Bagós Nicu és a többiek integettek neki, és azt kiabálták, hogy igyekezzen.

Szilke nem kedvelte túlságosan a bandát, de rajtuk kívül senkije sem volt. Amióta csak megszökött a nevelőintézetből, és az utcán élt, ez volt az egyetlen társaság, amelyik befogadta. Ez nagy dolognak számított, főleg, hogy Szilke magyar volt, de szerencséjére ugyanolyan jól beszélt románul, mint a bandában bárki. Cserébe viszont részt kellett vennie az összes rablásban, és meg kellett tanulnia a zsebtolvajlást is.

Elfintorodott, és kinyújtotta a nyelvét az odalent toporgó fiúkra.

– Bunkók! – kiáltotta nekik, és mintha csak véletlenül tette volna, lerúgott egy fehér festékkel teli vödröt.

A vödör nagy csattanással ért földet, Nicu éppen csak el tudott ugrani előle. A festék szétloccsant a repedezett aszfalton. A banda felröhögött. Nicu szitkozódott, és az öklét rázta a lány felé, aki már a harmadik emelet környékén járt.

– Hé – szólt oda az egyik fiú a bandavezérnek –, indítsam be a kocsit?

– Ja.

– De ha meghallják?

– Senki se hallja meg, te hülye – köpött ki Nicu mérgesen. – Vasárnap hajnal van, itt a Cantemir negyedben még mindenki alszik. A portás sem ért még ide.

Szilke most már nem nézett le, mert elérte a lapos tetőt, és azon is a szellőzőablakot. Ügyes tolvajmozdulatokkal kinyitotta a zárat. A nyílás még neki is kicsi volt, éppen csak sikerült átpréselnie magát, majd besurrant az épületbe. Felszisszent, amikor felszakadt a farmerje és felhorzsolódott a térde.

Odabent megszusszant, és körülnézett: az informatika laborba jutott. Rögtön meglátta a dobozokat is, az öt bontatlan csomag egyenként tíz új laptopot rejtett. A dobozok tetején ez állt: A Caritas Catolica által ideszállított külföldi adomány, az aljukon pedig technikai leírások szerepeltek. A lány felfigyelt a számra: 256 megabájtos RAM. Eszébe jutott, mit mondott erről Nicu: csúcstechnológia! Ezeket a laptopokat fogják most ellopni, ebből lesz pénzük.

Innen már nincs sok hátra, gondolta Szilke, de azért idegesség fogta el, amikor kilépett az üres folyosóra. Eliszkolt a 8. B. és A. osztálytermei előtt, majd a tanári szoba felé vette az irányt.

A tanári nagy helyiség volt, ezt is minden oldalról felállványozták. Szilke odarohant a legnagyobb, legszélesebb ablakhoz, és félrehúzta a függönyt. A fiúk mostanra már felmásztak az állványon, és türelmetlenül várakoztak. A lány kinyitotta a zárat, mire a bandatagok egyenként beugrottak a tanáriba. Néhányan odakint maradtak őrködni, míg mások elindultak a labor felé.

Akik a laborban felkapták a dobozokat, Nicu felé fordultak, és megkérdezték:

– Na, főnök, most merre? A főbejáraton át?

– Nem, mert lehet, jön a portás – mondta Nicu. – Vissza az állványra, majd onnan leeresztjük őket a hátsó falnál.

Hirtelen elkapta Szilkét, és a többiek után lódította.

– Eredj, segíts nekik pakolni!

A lány megdermedt, és az arcába szökött a vére. Dacosan felszegte a fejét.

– Hagyj békén! Az én dolgom csak az volt, hogy kinyissam nektek az ablakot.

– Vagy úgy, szóval betojtál? – kérdezte a bandavezér. – Na, hallod, nekem nem kellenek ilyen gyáva kölykök. Nem viszlek el se Pestre, se Londonba, ott komoly melók lesznek, és nekem nincs időm ilyen kispályásokra.

Szilke elsápadt.

– De hiszen megígérted… – hebegte. – Azt mondtad, veletek mehetek!

Nicu elfordult tőle, és a többieket kezdte utasítgatni:

– Hé, Mircea, óvatosabban azokkal a dobozokkal! Tudom, hogy nehezek, de ha leejted, és megsérül a cucc, nem tudjuk eladni!

Szilke dühösen megragadta a kezét.

– De hiszen megígérted! – kiáltotta könnybe lábadt szemmel. – Azt mondtad, mára készen lesznek a papírjaim is! Új keresztlevél, meg új buletin{1}!

A fiú ekkor dühösen rámordult:

– Csak nem képzeled, hogy kockáztatom a terveinket azzal, hogy átcsempészek a határon egy ilyen nyomorult kis kölyköt? A román vámosok azonnal lekapcsolnának!

– Becsaptál!

– Na és?

– Gyűlöllek! – sziszegte a lány, és bokán rúgta Nicut.

A fiú ekkor dühbe gurult. Ütésre emelte az öklét, és felordított:

– Fogd be a szád, te büdös kis senkiházi! Húzzál innen, különben kicsinállak!

A lány az utolsó pillanatban ugrott el az ütés elől, és visszairamodott a labor irányába. Még hallotta, ahogy Nicu azt kiabálja románul a többieknek:

– Kapjátok el!

Ketten is el akarták csípni, de ő gyorsabb volt. A laborban felkapaszkodott a szellőzőablakhoz, és visszamászott a tetőre. A szűk nyíláson keresztül pedig rajta kívül senki sem fért át, itt biztonságban érezte magát. Megállt a tetőn. Lihegett, és remegett a haragtól.

Eszébe jutott mindaz, amit külföldről, különösen Magyarországról hallott, és sóvárgás fogta el. Az ország, Romániához hasonlóan, évek óta az orosz szövetség tagja volt, de inkább a Nyugat felé húzott. Most már egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy szakít az oroszokkal és a kommunizmussal, és az Angol–Amerikai Unió tagja lesz. Az a hír járta, hogy odaát szabadabban élhetnek az emberek. A városok gyönyörűek, és mindent lehet kapni az üzletekben: csokit, narancsot, banánt, és más finomságokat is. Itt Romániában a rendes élelmiszer is sokszor hiányzott. Szilke gyakran látta, amikor a tejes- és kenyeresbódék előtt pillanatok alatt hatalmas tömeg verődött össze, amikor nagy ritkán mégis hoztak árut. Tavaly karácsonykor az egyik standnál a piacon narancsot lehetett kapni, a vásárlók szinte összeverekedtek érte. A lány még soha életében nem evett narancsot, és nagyon vágyott rá, hogy megkóstolhassa. Az intézetben az egyik nevelő egyszer hozott nekik egy doboz édességet a határ túloldalán fekvő magyar városból, Debrecenből. Túró Rudi, állt a dobozon, és ők el sem tudták képzelni, mi lehet az. Később, amikor Szilke végre evett a csokival bevont henger alakú rudacskából, teljesen rabul ejtette az íze.

Összeszorult a torka, amikor arra gondolt, hogy a többiek itt hagyják Romániát, és ő nem mehet velük. A düh és csalódottság érzése egyre vadabbul kavargott benne.

Hallotta, hogy a fiúk odalent a laborban beszélgetnek. Valaki azt mondta, hagyják itt Szilkét, és siessenek, mert már túlságosan is sok időt vesztegettek az egészre.

– Szemetek! – kiáltotta nekik, és közben arra gondolt, hogy tessék, átvágták, éppen őt, aki mindig azt hitte, hogy nála ügyesebb csaló nincs az egész városban. Kétségbeesetten gondolkodott, hogy mit tegyen.

Sürgősen másik bandát kell keresnem, döntötte el. Az intézetbe nem mehetek vissza, ez már a hetedik szökésem, ha visszakerülök, végem.

Ahogy ott állt a tetőn, hirtelen rátört a fejfájás, és különös, fémes ízt érzett a szájában.

Jaj, ne, csak ezt ne!, gondolta, és igyekezett megnyugodni.

A feje fölött fellegek gyülekeztek, a csontjaiban érezte, hogy eső lesz. Megdördült az ég. Végignézett a fiúkon, akik most már visszaértek a laborból a tanáriba, és miután átbújtak az ablakon, és leadogatták a dobozokat, elkezdtek lefelé mászni az állványon. Lent, a kocsi mellett a sofőr idegesen fújta a cigifüstöt, Szilke jól látta vörös fejét a baseballsapkája alatt. Aztán végignézett az iskolaudvaron, majd tovább, a fal mögötti területre. Egész kacatlerakat volt amott, a trafóház és az iskolaudvar közötti sikátorban: szanaszét hevertek a régi, törött táblák, padok, asztalok, földgömbök, terítő- és függönydarabkák. Szilke egy pillanatra rácsodálkozott a látványra, mert érdekesnek találta, ahogy a gomolygó felhők közül elő-előtörő napsugarak nyúlós pászmákat vetnek a törött tárgyakra.

Volt valami a levegőben, valami furcsa, vibráló nyugtalanság.

Felnézett az égre, egyenesen a fellegekre, és megrökönyödve látta, hogy a felhők között száznál is több apró villámlás cikázik. Mintha egymásba kapaszkodnának, különféle alakzatokat vennének fel.

A lány remegett, elöntötte a verejték. Ekkor meglátta a kishaverokat. Az apró, árnyékszerű lényeket ő nevezte el így, mert egyszerűen nem tudta, hogyan hívják őket. Annyit tudott, hogy az árnyékvilághoz tartoznak, de ezt a felfedezését titokban tartotta a banda előtt, mert rajta kívül senki más nem látta őket, és nem akarta, hogy bolondnak nézzék.

Eleinte félt a furcsa kis lényektől, de amikor rájött, hogy nem tudnak ártani neki, tulajdonképpen már nem is zavarták annyira. Ha végigsétált a Kálvária-dombra vezető utcákon, a régi bérházak kapualjaiban tucatjával nyüzsögtek. Fürge, manószerű lények voltak, hosszúkás végtagokkal. Néha azzal szórakoztak, hogy emberekre ugráltak, és a vállukon utazgattak Nagyvárad egyik végéből a másikba. Szilke látott másféle árnyéklényeket is, akik jobbára csak alaktalan masszaként lézengtek, komótosan vonaglottak a földön vagy a málló házfalakon, és sokszor hetekig gubbasztottak egy helyben. Szilke úgy gondolta, hogy alszanak, vagy valamire várnak. Sokszor és sokféleképpen próbálkozott, de nem tudott velük beszélni, nem értette a nyelvüket. Ők viszont tudták, hogy a lány látja és érzékeli őket, ezért aztán mindig csapatostul nyüzsögtek körülötte. Általában mutogatással próbálták az értésére adni, hogy szerintük valamit jól vagy rosszul csinált.

Szilke eleinte nem hitte, hogy ő okozza a viharos időjárást. A kishaverok vezették rá azzal, hogy folyton mutogattak neki, és hozzásimultak, hogy lecsillapítsák, ha elfogta a keserűség, vagy valamitől megijedt, olyankor ugyanis mindig viharossá fordult körülötte az idő.

Most is ezt csinálták, de a lány túl ideges volt, és egyszerűen lesöpörte magáról a rácsimpaszkodó apró lényeket.

– Mit akartok? Menjetek innen! – kiáltott rájuk, miközben hallotta, hogy odalent az utcán felzúg a motor, és a kocsi elindul. Lenézett, és látta, hogy a banda elmegy. – Várjatok! – kiáltotta. – Ne hagyjatok itt!

A szellőzőablakhoz rohant, de azt belülről bezárták. Visszafutott az állványhoz, hogy lemásszon rajta, de az autó már messze járt. A közelben megszólalt egy rendőrségi sziréna. Szilke döbbenten és dühösen állt a tetőn, a keze ökölbe szorult.

– Hát itt hagytak – suttogta, és érezte, ahogy egyre erősebben zúg a szél körülötte. A kishaverok százával nyüzsögtek mellette, és rémülten mutogattak az ég felé.

Szilke felpillantott. Sötét, egészen rémisztő fekete fellegek kavarogtak az iskola fölött. A rendőrautó vijjogó hangja már nagyon közelről hallatszott. Két felhő között gyors, fenyegető, kékes villanások látszottak. Irtózatos mennydörgés rázta meg a levegőt. Szilke torka elszorult, alig kapott levegőt.

És ekkor, ebben a pillanatban jött a villámcsapás.

Egy nagy, erős lökés volt az egész, és a lány akkora nyomást és szúrást érzett a mellkasában, mintha ki akart volna ugrani a szíve.

Aztán teljes lett a csend és a sötétség.

***

Szilke egy fehér, kórházi ágyon tért magához. Felülve szétnézett. Egyedül volt a szobában, az ablakok be voltak rácsozva, a ruháit az ágy melletti székre terítették. A dzsekije egy vállfán lógott a fogason. Felkászálódott, felhúzta a nadrágját, a pólóját, aztán a cipőjét. Míg azzal volt elfoglalva, hogy bekösse a cipőfűzőjét, kinyílt az ajtó, és belépett rajta az orvos, két rendőr, és Pavel Mihoc, akinek láttán Szilke összerezzent.

Pavel volt a nevelője, és az arckifejezése semmi jót nem ígért. Mint mindig, most is fokhagymaszagtól bűzlött, és a zakója olyan csapzottan állt rajta, mintha most húzták volna ki a szennyeskosárból.

Úristen!, gondolta a lány. Ha ma kiengednek innen, estére az intézetbe érünk. Akkor pedig Pavel agyon fog ütni.

A lány gyomra görcsbe rándult az esti verés gondolatára.

– Hogy érzed magad? – kérdezte tőle az orvos.

– Jól – felelte Szilke, majd gyorsan hozzátette: – Jobban. Azaz hogy egy kicsit még szédülök. És fáj a fejem.

Pavelre sandított, aki erre dühösen felhorkantott.

– Hazudik – jelentette ki. – Mindig ezt csinálja. Látszik, hogy semmi baja.

– Kérem, legyen egy kicsit türelmesebb – intette le az orvos, és megtörölte a szemüvegét. – Ez a gyerek mégiscsak túlélt egy villámcsapást. Igazi csoda, hogy életben maradt. Ha még nincs teljesen jól, bent maradhat egy napot megfigyelésre.

– Igen, az jó lenne – bólintott a lány, és közben már megbánta, hogy felvette a farmerét.

Hirtelen szomjúság tört rá. Az ágy melletti asztalon volt egy vízzel teli kancsó. Remegő kézzel töltött magának egy pohárba, és az utolsó cseppig kiitta.

Pavel ráförmedt:

– Hallod-e, te kis sehonnai, most aztán elegem lett belőled! Mit képzeltél? Hogy csak úgy megúszhatsz egy rablást? Baromira hálás lehetsz a sorsnak, mert ha csak pár évvel idősebb lennél, már a felnőttkorúak közé számítanál. Elhiheted, hogy nem bánnának veled ilyen kesztyűs kézzel. Te mocskos kis átokfajzat, meg is érdemelnéd, hogy lecsukjanak.

Elővett egy zsebkendőt, és megtörölgette vele izzadt homlokát. Majd Szilkére hunyorított, és sejtelmesen hozzátette:

– Na, de ha a Dumnezeu{2} megsegít, talán ma örökre megszabadulok tőled.

Szilke a vállai közé kapta a fejét. Semmit sem értett. Miről beszél Pavel?, töprengett. Hogy értette azt, hogy megszabadul tőlem?

Az ajtó felé pillantott, de a két rendőr ott állt, így nem lóghatott ki. Az orvos ekkor közelebb lépett hozzá.

– Húzd fel a pólódat, meg kell vizsgálnom a sebet!

Szilke jobb oldalán volt egy kicsi, fekete, égett seb. Félelemmel vegyes kíváncsisággal nézte, miközben az orvos lefényképezte. Szilke idegesen mocorgott közben, remegve várta, hogy mit fog az orvos mondani. Vajon hamar kiengedi a kórházból?

– Ez egészen hihetetlen – mormogta az orvos. – Ez már szinte teljesen begyógyult. Itt jött be a villám, és a jobb talpon át távozott.

Szilkének le kellett vennie a cipőjét, és az orvos megvizsgálta a kicsi sebet a talpán is. A lány döbbenten látta, hogy már ez is majdnem teljesen meggyógyult, inkább csak egy kis hegesedés látszott a nyomán.

– Elképesztő – hüledezett az orvos. – Harminc éve vagyok a pályán, de még ilyet nem láttam. A jövő heti nemzetközi konferencián majd beszámolok az esetről. – És még egy képet készített, ezúttal a talpon lévő halvány hegről.

Szilke hallgatott. Nem vallotta be, hogy ez már az ötödik villámcsapás volt, amit túlélt.

Az orvos ezután megkérte a lányt, hogy álljon fel, és járkáljon egy kicsit a szobában.

– Hajolj le – mondta neki. – Most fordítsd el a fejedet jobbra és balra. Emeld fel mindkét karodat. Emlékszel még, mit éreztél a villámcsapás előtt?

– Émelyegtem – idézte fel a lány. – És volt egy szúrós szag.

– Az ózon szaga – bólintott az orvos. – És most hogy érzed magad? Nem szédülsz?

– Egy kicsit igen – füllentette a lány. – Azt hiszem, aludni szeretnék egyet – közölte, és lehuppant az ágyra.

– Talán még egy éjszakára itt kellene maradnod – jelentette ki az orvos.

– Szó sem lehet róla – vetette közbe Pavel, miközben a körme alól próbált kipiszkálni egy darabka koszt. – Az elvtársak még ki kell, hogy hallgassák – biccentett a rendőrök felé. – Aztán pedig megyünk, mert dolgom van még a kölyökkel.

Szilke gyűlölködve meredt a nevelőjére, de nem maradt ideje válaszolni, mert az egyik rendőr odalépett, és így szólt hozzá:

– Felvesszük a vallomásodat a rablásról. A neved Grünwald Szilke, igaz?

A lány bólintott.

– Mondj el mindent részletesen! Hol találjuk meg Bagós Nicut és a bandáját?

Szilke elsápadt, gondolkodott. Végül kibökte.

– Semmire sem emlékszem. Nem tudom, milyen rablásról van szó. Nem ismerek semmiféle Nicut.

A rendőr jegyzetelt, majd szenvtelen hangon azt mondta:

– Nem érdemes védened az ilyen Nicu-féléket. Otthagytak téged a tetőn. A mentőt a szemközti blokkban lakók hívták ki, akik látták, hogy valaki járkált a tetőn, és belecsapott a villám.

A lány nagyot nyelt. A rendőr szemébe nézett, és megismételte:

– Semmire sem emlékszem. Lehet, hogy a villámcsapás miatt van.

– Ide hallgass, nem érdemes falazni nekik – szólt rá szigorúan a rendőr. – Én a helyedben a magam bőrét menteném. Nicuékat így is, úgy is elkapjuk. Úgyhogy jobban járnál, ha közreműködnél.

Szilke ekkor észrevette, hogy a kishaverok megjelentek a szobában. Mindenhol ott nyüzsögtek, Pavel kabátján is lógott legalább három, mint holmi kis piócák, és Szilkét figyelték. A lánynak fogalma sem volt, minek jöttek oda egyre többen és többen. Aztán a levegőben egyszer csak újra megérezte azt a furcsa vibrálást.

Pavel is titokzatosan viselkedett. Hol a lányra, hol pedig az ajtóra pillantott. Félig kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de aztán meggondolta magát, és csendben maradt. Az arcára viszont különös, bárgyú mosoly ült ki.

Szilke összeszedte magát, és azt mondta a rendőröknek:

– Nincs ellenem semmilyen bizonyítékuk. Talán látta valaki, hogy én loptam, raboltam? – Makacsul keresztbefonta a karját a mellén. – Kiskorú vagyok, nem csinálhatnak velem semmit. Hagyjanak békén!

Közben pedig azt gondolta:

Csak egy perc kellene, hogy ne figyeljenek rám. Meg kell szöknöm innen, igen, ez az egyetlen megoldás, ehhez értek, ezt tudom a legjobban csinálni.

Szilkének eszébe jutott, hogy nem csak villámok és viharos idő előidézésre képes. Már néhány éve észrevette, hogy ha elég erősen koncentrál, és valakinek nagyon erősen a szemébe néz, akkor rá tudja venni az illetőt, hogy azt tegye, amit mond neki. Ez az erő azonban rendkívül legyengítette, alig pár másodpercig bírta használni, és csak akkor működött, ha tökéletesen nyugodt tudott maradni, és teljes egészében ráhangolódott a másik ember elméjére, gondolataira. Sokszor megtörtént, hogy így sem mindig sikerült befolyásolnia a másikat, és csak annyit ért el, hogy elszédült, súlyosabb esetben pedig elindult az orra vére. Pavel viszont valamit megsejthetett a képességeiről, mert nem szerette, amikor a lány nagy, kék szemét rámeresztette.

– Boszorkány – mordult rá olyankor, és megköpködte, sőt, keresztet is vetett. – Ne bámulj, mert kiszúrom a szemedet!

Szilke most nyugalmat erőltetett magára. Mélyeket lélegzett, és csak arra gondolt, hogy mindenáron ki kell jutnia a kórházból. Eldöntötte, hogy megpróbálja használni az erejét. Hosszan kifújta a levegőt, aztán erősen koncentrált, és a rendőrök, majd Pavel szemébe mélyesztette a tekintetét.

– Fáradt vagyok – mondta kedvesen. – Hadd aludjak egy kicsit. Kérem, hogy menjenek ki!

Az egész mindössze két másodpercig tartott. A szobában csend támadt. A férfiak kissé döbbenten, tanácstalanul álldogáltak, aztán lassan, nagyon lassan bólintottak, és elindultak az ajtó felé.

– Hát jó – motyogta Pavel is, és kiment. – Majd még visszajövünk.

Szilke el sem hitte, hogy sikerült. A kishaverok táncot lejtettek körülötte az ágyon. Csakhogy a lány ebben a pillanatban rájött, hogy valami még sincs rendben. Egyre erősebben vibrált a levegő, Szilke érezte, hogy bizsereg a tarkója, a karja és a lába libabőrös lett. Kinézett az ablakon, de nem látott egyetlen felhőt sem. Nem tűnt valószínűnek, hogy újabb villámcsapást idézzen elő.

Tudta, hogy gyorsan kell cselekednie. Résnyire nyitotta az ajtót. A rendőrök még mindig előtte álltak, így arra nem menekülhetett. Visszalépett, és bosszúsan szétnézett a szobában. Az egyik kishaver felmászott a vállára, és ijedten az arcára mutogatott.

– Ne most! – szólt rá Szilke, és lesöpörte magáról.

Észrevette, hogy a szobából egy mosdó nyílik. Beszaladt oda, de a kis helyiségnek nem volt ablaka, amin kimászhatott volna. A kagyló fölötti tükörben megpillantotta magát: szőke haja csapzottan hullott a szemébe. A farmerzsebébe nyúlt, de nem találta a hajgumiját, így inkább csak a füle mögé simította a rakoncátlan, hullámos tincseit. Ekkor látta, hogy bizony elindult az orra vére. Gyorsan megnyitotta a csapot, és lemosta a vért.

Felsóhajtott. Szinte mindig ez történt, ha használta ezt az erőt.

A csudába, most mit csináljak?, tépelődött.

Megint odasettenkedett az ajtóhoz, és nagyon óvatosan résnyire nyitotta. A rendőrök még mindig ott álltak, az orvossal beszélgettek, lehetetlennek tűnt észrevétlenül elfutni mellettük.

Megfájdult az oldala, éppen a villámcsapás helyén. Megint rátört a szédülés, és kiszáradt a szája. Annyira émelygett, hogy hirtelen le kellett ülnie az ágy szélére.

Ekkor kinyílt az ajtó, és visszajött Pavel meg a két rendőr. Mindannyian roppant idegesnek látszottak, és Szilke ettől megrémült.

Te jó ég, futott át az agyán, most biztos az lesz, hogy nem is az intézetbe megyünk vissza, hanem egyből elszállítanak Craiovára, a fiatalkorúak börtönébe.

De nem ez történt. A szobába bejött egy idős férfi, és megállt pont középen, Szilkével szemben. Végigmérte a lányt, felvonta a szemöldökét, és odafordult Pavelhez:

– Ez az a kölyök? Ez a kicsi lány? – kérdezte románul.

– Igen, ez az – felelte Pavel zavartan, majd hozzátette: – Kicsinek kicsi, de annál több baj van vele.

– Állj fel, köszönj szépen! – szólt rá az egyik rendőr Szilkére.

A lány döbbenten felállt, és köszönt:

– Bună ziua! Jó napot kívánok!

Az idős férfi biccentett, és elmosolyodott. Aztán azt mondta magyarul:

– Hát jól van.

Szilke alaposan megnézte magának a férfit: sovány, csontos alkat volt, olyan ötven vagy hatvan év körüli, szép öltönyt és kabátot viselt, a cipője igazi bőrnek tűnt. A lány arra gondolt, hogy elképesztően elegáns, túlságosan is az, ebben a lepukkant kórházi környezetben. Mintha egy amerikai divatlapból lépett volna elő. Fehér haját és a szakállát rövidre nyírva viselte. A tekintete viszont olyan szúrósan fürkészte a lányt ezüstkeretes szemüvege mögül, hogy Szilkét kirázta tőle a hideg. Keskeny és szigorú arcában volt valami ravasz és körmönfont, ami a lánynak egyáltalán nem tetszett.

A következő dolog, amit Szilke észrevett, az a férfi kezében tartott faragott bot volt, amely ezüstszínű madár- vagy inkább sárkányfejben végződött, és a két szemét két vörös kőből rakták ki. A férfi alig észrevehetően megdörzsölte a bot sárkányfejét, és nagyon halkan kétszer megkoppintotta a padlót.

Ami ezután történt, akkora rémülettel töltötte el a lányt, hogy egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Tisztán látta, hogy felizzott a sárkánypofa vörös szeme, és a bot aljából apró, kékes szikrák ugrottak elő. Egy szívdobbanásnyi ideig tartott az egész. Szilke Pavelre nézett, de a nevelője semmit sem vett észre a dologból. A kishaverok viszont hirtelen elkotródtak a szobából, úgy szétspricceltek, hogy nyomuk sem maradt. A levegő megtelt ugyanazzal a furcsa, szúrós szaggal, amit a lány a villámcsapás előtt érzett. Eszébe jutott, mit mondott erről a doki: ez az ózon szaga.

Ránézett a férfira, ő meg visszabámult rá. Az öreg kicsit megnyalta a szája szélét, és a szeme sarkában megjelent egy ránc. Kétség sem férhetett hozzá: tudta, hogy a lány észrevette a mágiát.

Ekkor Pavel megszólalt:

– Nézd, kölyök, ez az ember itt nem más, mint a nagyapád. Az apád apja. És azért jött ide, hogy magával vigyen.

Szilke most elsápadt. Valószínűtlenül távolról hallotta a nevelője hangját. Csak foszlányokat kapott el a beszédéből. Pavel valami gyermekvédelmi programról beszélt, hogy a román állam tavaly indította ezt a családegyesítési akármit, aminek a keretében most már hatékonyabban fel tudják kutatni az intézetbe került gyerekek élő rokonait.

A lány nem tudta levenni szemét a különös botról, és elöntötte az iszonyat. Egyet biztosan tudott: nem akart az idős férfival elmenni. Kétségbeesetten felkiáltott:

– Nem igaz, nekem nincs semmiféle nagyapám, soha nem is volt! Az apámat sem ismertem rendesen, tulajdonképpen már nem is emlékszem rá!

– Hallgass már, ugyan, mit tudsz te? – torkollta le Pavel.

– Tudom és kész! – feleselt Szilke. – Az apám is intézetis volt, réges-rég meghalt, mert túladagolta magát, az anyám pedig a születésemkor halt meg.

Pavel felsóhajtott.

– Figyelj – magyarázta valamivel türelmesebb hangon –, az apád nem volt intézetis, csak egy rossz útra tért bolond, aki kamaszkorában elszökött otthonról. Tessék, itt a bizonyíték, nézd csak meg a papírokat ebben a doszárban. A nagyapád adta át nekünk ezeket.

Elővett egy megsárgult mappát, amelyből mindenféle iratokat és régi képeket húzott elő. Szilke megnézte az egyik fényképet, és eltátotta a száját: tényleg az apja lehetett rajta, mert nagyon hasonlítottak egymásra. Az idős férfi ekkor elővett a kabátja belsejéből egy másik mappát, amelyből további iratok kerültek elő. Keresztlevelek, házassági bizonyítványok, egy egész hosszú családfa okmányai.

Megköszörülte a torkát, és azt mondta Szilkének:

– Az apád az én kisebbik fiam volt, de korán elköltözött otthontól. Én csak nemrég tudtam meg, hogy gyermeke született. A nevem Grünwald Móricz. Láthatod, a vezetéknevünk is ugyanaz.

A lány hallgatott, és tépelődött. Irtózott az idős férfitól, és még mindig nem tudta elhinni ezt az egészet. Önkéntelenül hátrált egy lépést.

Pavel ingerülten rászólt:

– Ejnye, te vakarcs, hálásnak kellene lenned, amiért a nagyapád egyáltalán eljött érted. – Majd tudálékosan felemelte az ujját, úgy magyarázott tovább: – Ebben az egész családegyesítési programban az a nehéz, hogy ha meg is találják valakinek a hozzátartozóit, egyáltalán nem biztos, hogy a rokonok be akarnak fogadni egy magadfajta suttyó árvát. – Odafordult az öreghez, és megkérdezte tőle: – Biztosan kell magának ez a hálátlan kölyök?

Az idős férfi határozottan válaszolt:

– Igen, kell nekem a kislány, és most azonnal magammal viszem.

Szilke ekkor dühbe gurult.

– Márpedig én nem megyek magával! – kiáltotta. – Fogalmam sincs, ki maga, semmi közünk egymáshoz! És különben is, nekem nincs szükségem holmi nagyapára, nem kell nekem semmiféle család. – Az utolsó mondatot reszkető hangon mondta: – Jól megvagyok egyedül is, ahogy eddig is megvoltam!

Az öregember szeme megvillant, és közelebb lépett a lányhoz.

– Most már elég legyen. Fogd be a szád! – Olyan hangon mondta, hogy attól mindenki megdermedt a szobában. Szilke önkéntelenül az ágyra rogyott. Pavel tanácstalanul a lányra nézett, és Szilke úgy látta, mintha szánalomféle csillant volna fel a tekintetében.

– Kérlek, Pavel, ne engedj el vele! – könyörgött neki Szilke.

A nevelő megvakarta a fejét. Összenézett a rendőrökkel, majd odafordult az öreghez, és azt mondta neki:

– Hát nézze, Grünwald úr. Nem addig van az, ma még nem viheti el a kislányt. Mert előbb vissza kell mennünk az intézetbe, ott ki kell tölteni mindenféle űrlapokat, egyszóval lesz még egy csomó papírmunka.

Az idős férfi elmosolyodott.

– Sajnos nekem erre nincs időm – közölte nyájasan. – Biztosan van más megoldás. Szerintem utólag is el lehet intézni az iratokat. Majd elküldik postán.

Pavel idegesen szuszogott. Az egyik rendőr erélyesen megszólalt:

– Uram, a törvény az törvény. A procedúrákat be kell tartani.

– Persze, persze – felelte az öreg, és közelebb lépett. – Hiszen nem is akarok én semmi törvénytelenséget csinálni. Csak ha már ennyit utaztam a kölyök miatt, szeretném a dolgokat minél hamarabb elrendezni.

A lány elszörnyedve nézte, ahogy az idős férfi leveszi a kesztyűjét. A bal kezével újra megmarkolta a botot, és a lány látta, hogy a hüvelykujján a köröm hosszabb, mint a többi, egészen szarus és éles, és teljesen fekete. A bot vége leheletfinoman koppant egyet a padlón. Az idős férfi egyszer csak Pavel mellett állt, és Szilke látta, hogy egy százast csúsztat a zsebébe. Nem lejt, hanem dollárt. A következő pillanatban a két rendőr mellé perdült, és az ő zsebükbe is egy-egy papírpénzt dugott. Közben ravaszul vigyorogott.

A lányt kirázta a hideg.

Ezt nem hiszem el, gondolta. Ez valami vicc. Ilyen nincs, hogy mindenkit megkent pénzzel!

Mintha megállt volna körülötte az idő. Szédült, és a gyomra legmélyéről a torkába kúszott az émelygés. A tudatára köd borult, és csak azt érzékelte, hogy Pavel rendkívül boldog. Az idős férfi elővett egy üveg drága whiskyt is. Valahonnan poharak kerültek elő. A két rendőr olyan erősen rázott kezet az öreggel, hogy majd leszakadt bele a karjuk.

– Domnul{3} Grünwald, az Isten éltesse sokáig! A Dumnezeu tartsa meg jó egészségben!

– Nos, azt hiszem, azt a jegyzőkönyvet is elfelejthetjük – mondta csöndesen az öreg, és kaján mosolyt villantott rájuk. – A napnál is világosabb, hogy az unokám nem vett részt semmiféle rablásban.

Szilke látta, ahogy ismét villant egyet az öreg szeme.

Csak nem ő is ugyanazt az erőt használja?, értette meg hirtelen. Különben hogyan tudta volna rábírni őket erre? Hogyan tudta volna rávenni őket, hogy eladjanak neki engem?

Pavel barackot nyomott Szilke fejére, és azt mondta:

– Hát, én ilyen szerencsés vakarékot még tényleg sosem láttam.

Szilke legszívesebben azonnal belerúgott volna, de annyira meg volt rémülve, hogy hirtelen azt sem tudta, mit csináljon.

– Ne félj, kölyök, minden rendben lesz – mondta neki az idős férfi. – Ha tisztességesen viseled magad, gondodat fogom viselni. – Megpaskolta a lány arcát. – Értsd meg, mi egy vérből valók vagyunk. Meglátod, jó dolgod lesz nálam.

Szilke nem válaszolt, kétségbeesetten gondolkodott azon, hogyan tudna megszökni. Még mindig nem hitte, hogy ez az ember a nagyapja. Az is eszébe jutott, hogy talán a Bagós Nicu bérelte fel, és küldte ide, hogy büntesse meg, arra az esetre, ha beárulná a bandát a rendőröknek. Elhatározta, hogy beveti ellene a különleges erejét.

Erősen az öreg szemébe nézett, koncentrált, és határozottan azt mondta:

– Maga nem a nagyapám. Menjen innen, és felejtsen el engem örökre!

A férfi felvonta a szemöldökét, és csodálkozva visszabámult rá. Megjelent egy ránc a homlokán. Aztán Szilke egy olyan erős szúrást érzett a fejében, hogy úgy érezte, menten elájul. Hátrahőkölt, mintha egy erős hurrikán sodorta volna el. Úgy pattantak le a gondolatai a férfi elméjéről, mint gumilabda a falról.

– Ezt ne csináld többet – szólt rá szigorúan a férfi –, különben ellátom a bajodat! Megértetted?

A lány remegve bólintott, hogy megértette. Az öreg Grünwald ekkor így szólt hozzá:

– Na, gyerünk, öltözz, mert indulunk!

Szilke nem mozdult. Pavel meglökte, és ráförmedt:

– Indulj már!

A lány felvette a dzsekijét. Mennie kellett. Nem tehetett mást, ott lépkedett az öreg mellett. Összeszorult a torka.

Ahogy kiléptek a kórház ajtaján, Pavel még odasúgta neki:

– Emlékszel, mit mondtam neked régebben, amikor úgy felidegesítettél a folytonos bajkeveréseddel? Hogy bárcsak elvinne a Dracu, az ördög. Hát most elvitt!

MÁSODIK FEJEZET

Viharral játszók

Szilke és az öreg Grünwald kiléptek a kórházból, és a parkoló felé vették az irányt. Az öregember olyan ruganyosan lépkedett, hogy a lány alig bírta tartani vele az iramot. Megálltak egy nagy, fekete BMW előtt. Szilke eltátotta a száját, mert még soha nem látott közelről ilyen drága autót. A kocsiból most kiszállt két öltönyös férfi, és kinyitották nekik az ajtót. Keménykötésű, durva alakok voltak.

A lány és a nagyapja beültek hátulra, míg az öltönyösök előre. Szilke magában azt gondolta, hogy a nagyapja valószínűleg elképesztően gazdag lehet, ha ilyen autóra és ilyen testőrökre telik neki. A férfi, aki vezetett, egy szót sem szólt, viszont ahogy megmozdult az ülésen, villanásnyi időre a zakója alól egy tőr vagy inkább kard díszes markolata bukkant elő. A lányt hirtelen kiverte a jeges verejték.

Ezek valamiféle gengszterek, gondolta. Talán mégiscsak a Bagós Nicu keze van a dologban. Istenem, ezek ki fognak engem csinálni!

A testőr, aki az anyósülésen ült, most hátrafordult, és alaposan végigmérte Szilkét. Középkorú férfi volt; szögletes álla, hegyes orra, és félig nyílt ajkai közül előbukkanó éles fogai egy ragadozó benyomását keltették. A halántékánál hosszú vágásnyom éktelenkedett.

– Hisz ez csak egy utcakölyök – jelentette ki hitetlenkedve. – Biztos, hogy ő az?

– Igen, egészen biztos – válaszolta az öreg Grünwald, majd odafordult Szilkéhez: – Nem kell félned tőlük. Megbízható, rendes fiúk. Ami pedig engem illet: szólíthatsz nagyapának, vagy Grünwald úrnak, vagy Móricz úrnak. Ahogy csak szeretnéd. Viszont nem tegezhetsz, megértetted?

– Meg – felelte Szilke, és kicsit megborzongott.

– Fázol?

– Nem.

– Éhes vagy? Szomjas vagy?

– Köszönöm, nem. Igazán nem.

Egy rövid ideig hallgattak. A testőr most előrefordult, és közönyösen az utat bámulta. Viszont az a férfi, amelyik vezetett, lopva meg-megnézte magának a lányt a visszapillantó tükörben. Egyszer elvigyorodott, és hátraszólt neki:

– Hé, kicsi, aztán mi a neved?

– Szilkének hívnak.

– Hát, az egy jó név. Engem szólíthatsz Péternek, ez meg itt mellettem Rudi. Aztán tudod-e, hová megyünk?

A lány megrázta a fejét, de élénken figyelni kezdett. Az öreg Grünwald viszont rádörrent Péterre, a sofőrre:

– Még nem volt alkalmam elmagyarázni neki. Hallgass, és figyeld az utat! – Aztán valamivel enyhültebb hangon beszélni kezdett a lányhoz: – Nézd, Szilke, tudom, hogy ez most nem könnyű neked, de meg kell szoknod, hogy teljesen meg fog változni az életed. Hallottam rólad egyet s mást, tudom, miféle vásott bajkeverő vagy, de ennek mostantól vége. Az én házamban úri nevelést fogsz kapni, és olyasmikre is megtanítalak, amikről eddig még csak nem is álmodhattál. Majd szépen lassan mindent el fogok neked magyarázni.

Szórakozottan megforgatta kezében a botot, és a lányra nézett, mint aki választ vár tőle. Szilke a fejét ingatta:

– Nem hiszem, hogy maga a nagyapám. Mondja meg, mit akar tőlem!

Az öreg felnevetett, majd így felelt:

– Hidd csak el, kicsi lány. Mert én olyan ember vagyok, aki bizonyisten nem tesz meg ekkora utat a semmiért, nem fárasztom magamat, csak akkor, ha megéri. A család dolgaiban pedig nem ismerek tréfát. El sem hiszed, mennyire örülök, hogy rád találtam. – Elkomorodott, és csöndesen folytatta: – Sajnálom, hogy apád és köztem nem alakultak jól a dolgok. Az apád nagyon fiatalon elkerült otthonról. Tudnod kell, hogy neki nem volt olyan jó érzéke azokhoz a dolgokhoz, amiket meg akartam neki tanítani. – Átható, kék tekintetét a lányra emelte. – Veled, Szilke, azonban más a helyzet. Veled nagyon komoly terveim vannak.

A Rudinak nevezett sebhelyes arcú testőr ekkor hátrafordult, és beleszimatolt a levegőbe. Ijesztően kitágultak az orrcimpái, ahogy Szilke felé szaglászott.

– Á, a Grünwald-vérvonal! Micsoda erő! – motyogta.

Szilke meg mert volna esküdni rá, hogy a sebhely környékén a férfi bőre egy villanásnyi időre pikkelyesre váltott.

A lány most már igazán halálra rémült.

Ezek mind őrültek, gondolta. Teljesen be vannak kattanva.

A kocsi ekkor lassított, majd teljesen megállt, mert pirosat kapott. Szilke kinézett az ablakon. A Rogériusz negyedben jártak. Jól ismerte Váradnak ezt a részét, tudta, hogy éppen a sarkon túl kezdődnek az AN blokkok, két utcával odébb pedig a régi textilgyár elhagyatott épülete terpeszkedik.

A lány olyan gyorsan döntött, hogy maga is meglepődött rajta. Hirtelen feltépte az ajtót, és kiugrott a kocsiból. Az öreg utánakapott, de csak a dzsekijét markolta, amiből Szilke gyorsan ki is bújt, és az a nagyapja kezében maradt.

A lány úgy futott, mint az őrült. Fel a járdára, be a blokkok közé, végig az első sétányon. Hallotta, ahogy az öreg Grünwald utánakiabált:

– Azonnal gyere vissza, ne csinálj ilyen butaságot! Kölyök, nem tudod, mibe kevered magad, ha most elszöksz tőlem!

A lány azonban rá sem hederített. Minden erejét beleadta a futásba, és csakhamar már két utcán is végigszáguldott. Éppen befordult a sarkon az egyik sikátorba, amikor egyszer csak megérezte, hogy üldözik. Hátrafordult, és látta, hogy az öreg a nyomában jár, sőt, mindjárt utol is éri.

Nem hitt a szemének.

Ez egyszerűen nem lehet igaz, álmélkodott. Képtelenség, hogy egy ilyen idős ember ennyire gyors legyen!

Grünwald kabátja kigombolódott, és csak úgy lobogott a szélben. Szilke ekkor berohant a sikátorba, amelynek a végében ott állt egy szemeteskonténer meg egy kupac téglatörmelék. Könnyedén átszökkent felettük. Legnagyobb meglepetésére a nagyapja tartotta vele a lépést. Ő is átugrott az akadályokon, és már olyan közel járt hozzá, hogy a lány szinte hallotta a légzését. Szilke hátra-hátrapillantott. A két testőrt nem látta sehol, de az is éppen elég idegességgel töltötte el, hogy a nagyapját nem sikerült leráznia.

Az utcák és a sikátorok ide-oda kanyarogtak, egyre szűkültek, és a lány azzal biztatta magát, hogy jól ismeri a terepet, itt nincs, aki megverje futásban. Most mintha elveszítette volna az üldözőjét, már nem látta sehol. De még nem lassított, minden érzékével veszélyt szimatolt. A kishaverok olyan sebesen kotródtak el az útjából, hogy alig vette észre őket, amint az árnyékok mélyére iramodtak.

Szilkét különös érzések rohanták meg. Megint elfogta a szédülés, és megérezte azt a furcsa szagot. Szél támadt. Az égen hirtelen összegyűltek a fellegek. Éppen, amikor a lány letért volna jobbra, az egyik sikátorba, az öreg Grünwald szinte a semmiből elébe toppant. Lekoppantott a botjával. Szilkét abban a pillanatban felkapta egy erős szél, és nekiszorította a szemközti tűzfalnak. A lány a földre zuhant.

Levegő után kapkodott, és közben a nagyapjára sandított.

Ez maga az ördög, gondolta keserűen. Egy démon. Hát sehogy sem tudok megszabadulni tőle?

Grünwald elindult felé.

– Állj fel! – förmedt rá.

Szilke feltápászkodott. Ijedten meredt a botra. Megfordult a fejében, hogy az öreg most mindjárt agyonüti azzal a varázslatos bottal.

Ejha, a bot!, A felismerés elemi erővel nyilallt belé. Minden a miatt az átkozott bot miatt van! Ha én azt megszerezhetném!

Az öreg egészen közel ért már. Szilke lehajtotta a fejét, és egy helyben toporgott.

– Ne tessék rám haragudni – szipogta. – Ígérem, hogy nem teszek ilyet többet.

Úgy tett, mintha nagyon megbánta volna a dolgot. Félelemtől reszketve várta, hogy a nagyapja megüsse. De az semmi ilyesmit nem tett. Csak nyakon csípte, és előrelódította a lányt.

– Indulás, Szilke! – szólt rá keményen. – Majd adok én neked, ha még egyszer így felbosszantasz!

A szél elcsitult, és ők elindultak visszafelé az autóhoz. Elhaladtak a romos textilgyár mellett. Szilke látta a bejáratot, a rozsdás, sarkig kitárt kapukat, és eszébe jutott, hogy ha azokon átjutna, odabent a gyárban rengeteg folyosó és búvóhely akad, sok átkötő út, és egy alagsori csatornajárat is, amely egészen a Zinka gyártelepig visz, ki a város szélére.

A megfelelő pillanatra várt. Az öreg Grünwald most nem figyelt rá, az utcanévtáblát nézte, kereste, melyik úton futottak idáig, hogy jutnának vissza leghamarabb. Ekkor Szilke egyszerűen fogta magát, kikapta a kezéből a botot, és rohanni kezdett a gyár felé. Olyan gyorsan csinálta, hogy a nagyapjának felocsúdni sem volt ideje.

A lány már átjutott a kapun, amikor végre visszanézett. Az öreg ott állt, ahol hagyta. Teli torokból nevetett. Azt kiáltotta:

– Nicsak, nicsak, mire áll az eszed, te vakarcs!

Rémisztőnek tűnt a nevetése. Aztán mégiscsak megindult a lány után. Most is eléggé gyorsan szedte a lábát, csakhogy ezúttal Szilke fürgébb volt. Berohant a gyárba, és egészen nesztelenül futott tovább. Úgy ismerte ezeket a termeket és folyosókat, mint a tenyerét. Egyikből a másikba rohant, éles kanyarokat vett, lement az alagsorba, átbújt a félig kifeszített ajtón, lemászott a falakba vert rozsdás létrafokokon, és máris a legmélyebb járatban találta magát. Úgy rohant előre, mint aki az életéért fut. Néha meg-megállt, fülelt. Semmit sem hallott.

Haverok bújtak elő az árnyékos zugokból, kíváncsian megbámulták a lányt. De ő most nem foglalkozott velük, sietett, hogy minél előbb kiérjen a csatornából. Jó fél órán át futott, a feje búbjától a lába hegyéig leizzadt. A nagyapja botját erősen magához szorította.

Amikor megállt pihenni, zaklatottan pillantott maga mögé. Alig bírta elhinni, hogy sikerült leráznia az üldözőjét.

Végre kiért a Zinka gyártelep szélére. Ez volt itt a város vége, egy lélekkel sem lehetett erre találkozni. Régen a banda ide járt sörözni. A falak tövében még most is szanaszét hevert a sok törött üveg. Kátrányszag terjengett a levegőben. A lány megint megállt, erősen lihegett.

Most először megnézte a botot egészen közelről. Csakugyan egy sárkány fejét formálta a markolata. A két szem vörösen izzott benne. Úgy gondolta, talán sokat is ér, hiszen egészen biztosan színezüstből készült. A boton végig rovások látszottak. A lány nem tudta eldönteni, hogy valami írás-e, vagy csak díszítés. Megvonta a vállát.

Nem számít, mondta magában. Fontosabb dolgom is akad.

Elindult, hogy megkeresse Bagós Nicut. Arra gondolt, talán mégis meggyőzheti arról, hogy vigye magával külföldre.

***

Alkonyatkor az utcák mindig ijesztőbbnek tűntek, főleg az elhagyatottabb városrészekben. Miután Szilke kifutott a Zinka gyárból, a vasútállomás mellett találta magát, a lezárt sínek és a leselejtezett tehervonatok között. A távolból egy vonat füttyét hozta felé a szél. Innen csak egy kőhajításnyira volt a kettes villamos végállomása, így kicsit megnyújtotta a lépteit, hogy elkapja a fél hatost. Jobbra-balra forgatta a fejét, érezte, hogy nem túl okos dolog ebben a zónában ilyenkor egyedül csatangolni. Tudta, hogy a banda innen öt megállónyira, a régi Decebal park melletti lepukkant bérházakban szokott lógni.

Lehűlt a levegő, és a lány fázni kezdett. A fél hatos nagyot döccenve elindult. Szilke futásnak eredt, és még éppen utolérte. A régi Tátra csigalassúsággal és fülsiketítő zörgéssel haladt a síneken. A blokkok előtt a járdán még kergetőztek a gyerekek, és ő irigykedve figyelte őket. Tudta, mindjárt rájuk szól az anyjuk, hogy menjenek be; kézmosás, vacsora, lefekvés, meg ilyesfélék következtek. Százszor elképzelte, milyen lenne, ha ő is egy ilyen családban élhetne, ha élne az anyja és az apja, és rendes otthonuk lenne

Odébb egy csapat fiú álldogált a porolórudak előtt. Cigiztek, és Szilke hallotta, ahogy bömbölt a táskarádiójukból a manele{4}.

Idős férfiak ücsörögtek a villamos végében, és ők is a kis zsebrádióikat hallgatták. Mindenhonnan a Nemzeti Párt közvetítése hallatszott, miszerint egyre valószínűbb, hogy Románia nem fogja tudni elkerülni a háborút. Valaki átkapcsolt egy másik frekvenciára, ahonnan magyar adás hallatszott. Szilke élénken figyelt. Azt eddig is tudta, hogy tizenkét évvel ezelőtt, ezerkilencszáznyolcvankilencben forradalom tört ki Romániában, amelyet a kommunista diktátor, Nicolae Ceaus,escu és a hadserege sikeresen levert, és azóta megerősítette a hatalmát. Azt is tudta, hogy két évvel később Európa szinte kettészakadt: a nyugati részt az Angol–Amerikai Unió hajtotta az uralma alá, míg a keleti részt az oroszok által létrehozott Kelet-Európai Szövetség. Ez utóbbiba tartozott Románia és Magyarország is. Viszont Magyarország évek óta egyre szabadabban kereskedett a Nyugattal, és úgy tűnt, most már nyíltan a nyugati Angol–Amerikai Unióhoz csatlakozna. A magyar riporter hangja vészjóslóan csengett:

– Értesüléseink szerint az orosz–román egység akkor is megmarad, ha Magyarország úgy dönt, kilép a Kelet-Európai Szövetségből, és belép az Angol–Amerikai Unióba. Ez azonban háborúhoz vezethet. Az orosz–román erők már meg is kezdték a mozgósítást.

Egy másik riporter most egy politikai szakértőt kérdezett:

– Ön szerint mekkora a háború esélye?

– Elég nagy, ugyanakkor a romániai helyzetet nagyban befolyásolja, hogy milyen döntést hoz az Autonóm Erdélyi Tartomány.

– Kérem, magyarázza el Erdély szerepét ebben az egészben!

– Nos, mint az köztudott, a romániai forradalom leverése után Erdély kivívta magának az autonóm tartomány címet. Ez azt jelenti, hogy bár Romániához tartozik, sok kérdésben ő maga szavazhat a saját sorsáról. És az is köztudott, hogy az ott élő magyar és szász közösségek nem örülnek az oroszok befolyásának. Az elmúlt hetekben Kolozsváron és Temesváron is zavargások törtek ki. Sokan most is a háború ellen tüntetnek. A helyzet jelenleg pattanásig feszült.

Egy rendőrautó haladt el a villamos mellett, mire az öregek óvatosságból gyorsan kikapcsolták a rádiót. Közben az úton egyre több katonai teherautó húzott el mellettük, és Szilke a villamosablakból látta, hogy a helyi rádióállomás előtt fegyveres őrök állnak.

Vajon tényleg háború lesz?, gondolta magában.

Mindent beborított az utcai lámpák sápadt, sárgás fénye, meg a tévék szobákból kiszüremlő villogása. Az öregasszonyok, akik ez idáig a blokkok előtti padokon vagy faládákon üldögéltek és pletykálkodtak, most összébb húzták magukon a kínai dzsekiken átvetett hárászkendőket, és szedelőzködtek, hogy felmenjenek a lakásaikba.

Szilke elmosolyodott, amikor észrevette a kishaverokat az utcán. Szerette őket akkor figyelni, amikor leszállt az este. Ilyenkor nagy bátran előmásztak, és mindenfelé császkáltak a városban. Az emberek nem érzékelték őket, azt sem tudták, ha éppen a fejükön bucskáznak át az árnylények, vagy belopóznak az otthonaikba, és meglapulnak a sarkokban, repedésekben. Szilke tudta, hogy nem ártanak ők senkinek, csak szeretnek összevissza kóborolni.

A villamos befordult a Decebal park felé vezető utcába, olyan lassan vette a kanyart, hogy a lány le is tudott ugrani róla, és gyalog folytatta tovább. A dzsekijére gondolt, amely az öreg kezében maradt.

– Milyen kár érte – sóhajtotta. – Most már irtóra fázom.

Felpillantott a távolban az ég felé meredező Hőközpont kéményére: vastag füstfelhőket pöfögött, ezek szerint már mindenütt beindították a városban a távfűtést. Szilke végigloholt egy szűk sikátoron, amelyre a földszinti konyhák ablakai nyíltak. Összefutott a szájában a nyál, ahogy megérezte a jó szagokat. Úgy rátört az éhség, hogy alig bírt magával. Az egyik konyhából frissen sült lángos szaga áradt. Megtorpant, arra gondolt, be kéne szólnia, hátha adnának egy darabot.

Aztán elszégyellte magát. Még sosem koldult, és dacosan eldöntötte, hogy nem pont most fogja elkezdeni. A guberálás viszont más eset volt. Abban már elég nagy tapasztalatra tett szert. Odament a kukákhoz, és gyorsan beletúrt a szemétbe. Egy egész kifli akadt a kezébe. Mohón enni kezdett, és iszkolt tovább a bérházak felé.

Nem a főbejáraton ment be, mert nem akarta, hogy a fiúk meglássák.

Megkerülte az épületet, és beosont a bal oldali kiskapun. Felment egy emeletnyit. Ezekben a házakban már nem lakott senki, az ajtók és az ablakok helyén csak hatalmas lyukak tátongtak. A falak bepenészedtek és már mindenütt leomlott a vakolat, a szobák tele voltak szeméttel meg ürülékkel. Már hallotta is Bagós Nicu hangját, amint a többiekkel beszélgetett.

Szilke kilesett az egyik ablaküreg mögül.

A fiúk a belső udvaron álltak, a szokott helyen. Egy régi fémkukában tüzet raktak, annál melegedtek. Cigiztek, és arról beszéltek, minél hamarabb indulni akarnak külföldre. Nicunál ott volt egy tornazsák, azt rálökte az udvaron álló, kiszuperált Dacia motorházára, és azt mondta:

– Na, srácok, gyertek, mert most osztozkodni fogunk!

Szilke csodálkozott, hogy ilyen hamar meg is szabadultak a lopott holmiktól, aztán eszébe jutott, hogy persze, hiszen Nicu még a meló előtt azt hangoztatta, talált vevőt. A lány most hegyezte a fülét, mert valaki az ő nevét mondta.

– Tudjátok, a kiscsaj nem döglött bele a villámcsapásba. Lehet, hogy visszajön a részéért.

Szilke lélegzet-visszafojtva figyelte, mit felel erre a Bagós. A bandavezér felröhögött.

– Tök mindegy – mondta, és kipöckölte a csikket. – Még ha vissza is vergődne ide, mi már nem leszünk itt. Holnap éjjel olajra lépünk. És különben is – folytatta gúnyos hangon –, egy ilyen nyikhaj hülyét nem vihetünk magukkal, nem kockáztathatjuk, hogy megállítsanak minket a román-magyar határon. Ez itt egy román banda, a mocskos kis magyar meg mehet vissza oda, ahonnan idejött. Ázsiába, vagy hova.

Szilkének könnyek szöktek a szemébe. Úgy szorította a botot, hogy majdnem eltörte.

Nicu közben kipakolta a pénzt a kocsira, a többiek odagyűltek, meghúzták a sörösüvegeket, és várták, hogy megtörténjen az elosztás.

Szilke felnézett az égre. Elöntötte a keserűség. Erősen kívánta, hogy jöjjön a vihar. Rögtön érezte is magában azt a bizsergető érzést, megmozdult körülötte a levegő. Először csak egy enyhe fuvallat jött, majd rendes szél. Felkapta, és elsodorta az udvaron heverő sörösdobozokat, cigicsikkeket, nejlonzacskókat. Csakhogy ez még mindig nem volt az igazi. Szilke nagyobbat akart, igazi, dörgedelmes vihart. És rengeteg villámot.

Hogy is csinálta nagyapa?, töprengett.

Lekoppantotta a botot, ahogyan az öreg, és a következő pillanatban egy irgalmatlan erő egyszerűen hátralökte. A lány a falhoz ütődött. A botot nem engedte el, de olyan nehéz volt megtartania, mintha egy láthatatlan erő ki akarta volna csavarni a kezéből. Szörnyű dördülés hallatszott, éppen az orra előtt csapott be egy villám a bérház udvarára. Senkit sem sújtott agyon, de szélförgeteg keletkezett, és Szilke már csak azt látta, hogy a száz- és kétszázlejes bankók kavarogva szállnak ki a bérházból, el a városközpont felé.

Nicu üvöltött. Mindenki ordított. A kuka felborult, a szél felemelte és az oldalára döntötte a Daciát. A fiúk próbáltak belekapaszkodni valamibe, de olyan erős volt a légmozgás, hogy jó félméternyit megemelkedtek, és rongybábukként csapódtak a tűzfalnak vagy egymásnak. Szilke csont roppanását hallotta, valaki azt kiáltotta, eltört az orra. A hirtelen jött szél összezúzta a még épen maradt ablakokat, a földszinti lakások bedeszkázott ajtónyílásaiból pedig kitépte a deszkákat. Ember, üveg, falomladék megállíthatatlanul kavargott a levegőben, majd hirtelen a földre zuhant.

Aztán az egész kezdődött elölről.

Szilke nem állta meg nevetés nélkül. Rettentően mulatságosnak találta a szélvihar közepén kapálózó fiúkat. Aztán gyorsan, hogy észre ne vegyék, kislisszolt az épületből. A vihar továbbra is dühöngött, de a lány már nem törődött vele, rohant tovább a víztorony irányába. Folyton Nicu arcát idézte fel, és ki-kibuggyant belőle a kacagás.

– Micsoda bamba képet vágott, ahogy a pénz huss, elszállt előle a levegőbe!

Végül eljutott a víztoronyig, és megállt, hogy kilihegje magát. Egyszer csak rátört a jól ismert szorongás, és megdördült felette az ég, az arcába vágott egy hirtelen jött jeges szél. Valami nem volt rendben. Megfordult, és szembetalálta magát a nagyapjával.

Látta, hogy az öreg borzasztóan dühös. Hirtelen azt sem tudta, mit csináljon, merre meneküljön. Felemelte a botot, erősen lekoppantott vele, de csak annyit ért el, hogy erősen felsüvített a szél, majd gyorsan el is hallgatott. A villám, amelyet a lány le akart hívni a felhőkből, nem akart jönni, akármilyen erősen is gondolt rá. Az öreg Grünwald ekkor odalépett hozzá, kirántotta a kezéből a botot, és csettintett a két ujjával, mire elhallgatott a szél.

Még egyszer csettintett, és elhallgatott a dörgés.

A harmadik csettintésre eleredt az eső. Furcsa, kékesen ragyogó eső szitált, és Szilke nézte, ahogy különös, csillogó táncot jár a háztetőkön, és tisztára mossa az utcákat. A kishaverok előbújtak, és vidáman lubickolni kezdtek a tócsákban. Szilke nem mert megszólalni, de magában azt gondolta:

Tyűha, ez azért nem semmi!

Grünwald megpörgette a botot, majd szelíden Szilke fejére koppintott a sárkányos markolattal.

– Nem megmondtam, hogy maradj nyugton? – korholta. – Ostoba kölyök! Tőlem úgysem lehet egykönnyen meglógni.

Szilke eleinte dacosan állta a tekintetét, de aztán lehorgasztotta a fejét, és reszketni kezdett. Az öreg nyugodt, de határozott hangon beszélt hozzá:

– Szép kis kalamajkát csináltál! – dorgálta. – Tán azt hiszed, hogy csak úgy büntetlenül lehet játszadozni a széllel meg a felhőkkel? Azt képzeled, hogy az erő, amivel az imént szórakoztál, ebben a régi botban van? Tudd meg, hogy a bot csak egy eszköz. Az erő belőled, belőlünk fakad, és ha nem tanulod meg rendesen használni, fel fog emészteni, és bele is halhatsz. Megértetted, Szilke?

A lány bólintott. Nehezen állta meg, hogy ne eredjenek el a könnyei. A nagyapja megcsóválta a fejét, és így szólt hozzá:

– Nézd, kölyök, ez még csak a kezdet. Mert sok minden van, amit nem tudsz, és én vagyok az egyetlen, aki megtaníthatja neked. – Hümmögött egy kicsit, majd némi elismeréssel a hangjában folytatta: – Már az is csodálatos, hogy a magad eszétől ennyi mindenre rájöttél, de hidd el, a neheze csak ezután következik. Mindezeknek a dolgoknak érteni kell a csínját-bínját, és ahhoz sok gyakorlás kell, meg komoly szakmai felügyelet. Látom, hogy kezdő létedre ez idáig egészen jól elboldogultál. Egyből tudtam, ahogy megláttalak, hogy megvan benned a spiritusz, de sokat kell még tanulnod.

Szilke most végre fel merte emelni a fejét, és megint a szemébe mert nézni.

– Tessék mondani – kérdezte halkan –, kicsoda maga valójában? Tényleg a nagyapám?

– Az vagyok – felelte az öreg nagyon komolyan, majd hozzátette: – És én kavarom a vihart mindenütt, ha úgy tetszik. Nemcsak a rendes vihart, a felhőket, a villámokat, a szelet, hanem azt a fajtát is, ami az emberekben legbelül vagy a nemzetek között dúl. – Szusszanásnyi időre elhallgatott, majd folytatta: – Ha én úgy akarom, háború lesz ebben az országban. Ha úgy akarom, béke. És én döntöm el, kik ugorjanak össze kivel, és mikor. Eddig érted-e? – kérdezte a lánytól.

Szilke némán bólintott.

– Minden árnyéknak én parancsolok – folytatta az öreg Grünwald –, és ebben, vagy a másik világban azt teszek, amit csak akarok. Ha úgy hozza az érdekem, útjára eresztem a káoszt, hogy aztán megteremtsem belőle a békét. – Sokat tudóan végigsimított a különös boton, majd folytatta: – Én vagyok a fortélyos, a csalafinta, a sötétben lopózó, a veszedelmes ötletek sugalmazója. Emberek és árnyak bábosa. A szerencse kerekének forgatója. – Most a lány szemébe nézett: – Te pedig az ivadékom vagy, kölyök. Az én vérem, az én unokám. No, ne félj, látom én rajtad, hogy jóravaló gyerek vagy. Tudom, nem akartál te rosszat, és nem is büntetlek meg a korábbi kis mutatványodért. Majd szépen lassan megtanulod, hol a helyed. Megtanulod, mit hogyan csinálj. És ha engedelmes leszel, ha hallgatni fogsz rám, sokra viheted.

Szilke zavartan állt egyik lábáról a másikra. Aztán tépelődni kezdett magában.

– Most mi lesz velem?

– Az lesz, hogy szépen hazamegyünk – hallotta a nagyapja válaszát.

Elhűlve az öregre meredt. A férfi szája nem mozgott, a hangját a fejében hallotta. Ebben a pillanatban kezdte elhinni, hogy ez a férfi tényleg a nagyapja. Az öreg most odalépett hozzá, és megsimogatta az arcát.

– Látod – mondta neki továbbra is a fejében –, nincs mitől félned. Én majd vigyázok rád.

– Nagyapa – kérdezte tőle gondolatban Szilke –, egészen biztosan nem kell többé visszamennem az intézetbe?

– Egészen biztosan – nyugtatta meg az öreg. – Most, hogy megtaláltalak, soha többé nem engedlek el magam mellől.

A lány szívét jóleső bizsergés járta át. Az öreg Grünwald volt az első ember az életében, aki azt mondta, kell neki. Egyre inkább úgy érezte, mégis vele akar menni.

Az eső elállt. Szilke alaposan átázott, és most didergett. A nagyapja elhozta a lány dzsekijét, és a vállára terítette. Átkarolta a lányt, és elindultak vissza az autóhoz. Szilke megkérdezte:

– Nagyapa, akkor mi most valamiféle varázslók, vagy démonok, vagy micsodák vagyunk?

Az öreg rákacsintott, és beleborzolt a lány csatakos hajába.

– Garabonciások vagyunk, Szilke. Egyszerű garabonciások.

Amikor visszaértek a kocsihoz, és beültek, Rudi az anyósülésen felhördült:

– Na, ez aztán jól indul. Ráncba kell szedned ezt az ördögfiókát, különben sok bajunk lesz vele!

Grünwald egyetlen intéssel elhallgattatta.

Szilke úgy elfáradt, hogy úgy érezte, mindjárt elalszik. De csak egyre dobolt benne a szó: garabonciások. Ismerte a kifejezést, de nem tudta eldönteni, hogy az ő esetükben jót vagy rosszat jelent. Mindaz, amit a nagyapja elmondott neki, szétforgácsolódott mondatok és szavak formájában kavargott az agyában. Teljesen összezavarodott.

Eközben kiértek a városból, és az országúton haladtak a közeli erdő irányába. A lány annyira elálmosodott, hogy úgy döntött, szundít egyet. Összekuporodott az ülésen, és a fejét az öreg Grünwald vállára hajtotta. Mire felébredt, és kinézett az ablakon, látta, hogy a táj teljesen megváltozott.

Mintha egy átlagos országúton haladtak volna, ám mégis valamiképpen teljesen másnak tűnt. Minden megváltozott: az esti fények, a levegő íze, a szél suttogása. Szilke eddig még sosem figyelt fel rá, de most határozottan érezte, hogy a szél rezgéseket és hangokat ad ki.

Az út két oldalán sűrű, erdős részek váltották egymást, és Szilke látta, hogy a kishaverok csak úgy nyüzsögnek mindenfelé az ágakon és a törzseken. Ezen elámult, mert még sohasem látta őket ekkora tömegekben mozogni. A falevelek furcsán, ezüstösen fénylettek, és a lánynak úgy tűnt, mintha életre kelnének: az ágak és a levelek hol összefonódtak, hol szétváltak, hol pedig az ég felé nyújtózkodtak. Amikor az erdős részek elmaradoztak mögöttük, széles mezők tárultak a szeme elé. Néhol házak látszottak, amelyeknek az ablakából fény szüremlett, ám a tetők fölött úgy vibrált a levegő, mintha minden pillanatban vihar készülne kitörni. Az égen felhők kavarogtak és gyúródtak egymásnak, és villámok cikáztak rajtuk keresztül. Szilke legnagyobb megdöbbenésére a felhők fátyolán túl hatalmas, lebegő sziklák alakja sejlett fel, amelyek vastag gyökerekkel kapcsolódtak a földhöz. Ilyen gyökérszerű nyúlványok látszottak mindenütt a mezőkön, sőt, az erdők közepén is, és irtózatosan magasra, a felhők fölé tornyosultak. Szilke egy pillanatra úgy látta, mintha repülő emberi alakok mozognának az ég alján lebegő sziklák között. Hátrahőkölt és megdörzsölte a szemét. Mire ismét kinyitotta, az alakok már eltűntek.

Péter, a sofőr hátrapillantott, és megkérdezte:

– Hogy érzed magad? Nem vagy rosszul? Már régóta átjöttünk, és mindjárt hazaérünk.

Szilke értetlenül pislogott.

– Átjöttünk? De hová?

– Ez a mi világunk – mondta neki a nagyapja. – Párhuzamos az emberekével. Amikor első alkalommal jön át valaki, kicsit rosszul szokott lenni.

– Nos – ráncolta a homlokát Szilke –, én egészen jól vagyok.

A távolban vörös volt az ég alja, és borzalmas dörgéseket hozott a szél. Messze, nagyon messze, a felhőkön át a lány különös sziluetteket pillantott meg. Mintha hatalmas lények vagy repülő szerkezetek akaszkodtak volna össze egymással.

– Mi történik ott? – mutatott arra.

– Háborúban állunk – felelte a nagyapja. – De neked nem kell félned. Ez a hely itt biztonságos.

Rudi morgolódott.

– Éhes vagyok. Muszáj ennem valamit – közölte.

Elővett a kesztyűtartóból három nyers tojást. Egyenként bedobálta őket a szájába, és éles fogaival pillanatok alatt szétmorzsolta őket. Szilke elborzadt. Félelmetesnek tűnt a nyers tojások hajának a recsegése. Rudi olyan mohón evett és csámcsogott, mint valami vadállat.

Szilke ekkor észrevette, hogy a mellettük elsuhanó fák koronája fölött három fekete árny tűnt fel. Először csak egy, aztán még egy, majd egy harmadik. Egy darabig együtt haladtak a kocsival, aztán eltűntek.

Grünwald Móricz rászólt a sofőrre:

– Állj csak meg!

Majd odafordult Rudihoz:

– Te is láttad a keresőket, igaz?

– Igen.

– Akkor bajba kerültek. Segítenünk kell nekik!

– Úgy bizony – sóhajtotta a testőr. – Mikor akarsz indulni?

– Most azonnal – közölte Grünwald, és kiszállt az időközben megállt autóból.

Megragadta a lányt, maga felé fordította az arcát, és szigorúan így szólt hozzá:

– Ide hallgass, Szilke. Nekem most el kell mennem. Már nincs messze a ház, Péter majd odavisz. Maradj nyugton, rendben? Holnap érted jövök, de addig ne csinálj semmi galibát. És bármit is látsz, ne ijedj meg. Itt biztonságban vagy, és senki sem bánthat téged.

A lány bólintott, hogy megértette.

Ekkor olyasmi történt, amit Szilke, ha nem a saját szemével látja, soha senkinek nem hitt volna el.

Az öreg Grünwald odalépett Rudihoz, aki a pillanat töredéke alatt egyszerűen átváltozott egy hatalmas, irtózatos kígyóvá. Szilke meg sem tudta rendesen figyelni, annyira gyorsan történt az átváltozás. Egy kékes villanást látott, majd tekergő kígyótestet, ijesztő sárkánypofát, fényes, ezüstszínű pikkelyeket, aztán pedig a nagyapját, ahogy a teremtmény hátára ugrik, rásimul a vonagló testre, és huss, felemelkednek a levegőbe. Nesztelenül, elképesztő sebességgel távoztak, a lány nem is bírta követni őket a tekintetével, csak a kékes farok végét látta még egyszer felvillanni a felhők között.

A lány szíve olyan hevesen kezdett el verni, hogy majdnem kiugrott a helyéből.

Péter beindította a motort, majd aggódva hátrafordult:

– Meg fogod szokni – mondta neki biztató hangon.

– Azt hiszem – motyogta Szilke –, most egy kicsit rosszul érzem magamat.

Már nem hallotta, mit válaszolt neki a másik, mert elveszítette az eszméletét.

HARMADIK FEJEZET

A fiatal kapitányok

Igor összehúzott szemmel méregette az előtte tornyosuló pompás villát. Nem vetette meg a szép és ízléses dolgokat, de az Orbán klán házát túlságosan hivalkodónak és giccsesnek tartotta. A klán feje, Orbán Donát olyan férfi volt, aki szerette fitogtatni a hatalmát és családjának társadalmi státuszát: ősi garabonciás vérvonalból származott, és krónikáik számos régi csatáról emlékeztek meg, amelyekben a klán tagjai hősiesen harcoltak. Ám Igor tudta, hogy a család vére felhígult, és a történetek mögött több a szemfényvesztés, mint a valóság. Hiszen a fajtája éppen ehhez értett a legjobban: a csalafintasághoz és a mesebeszédhez.

Ő már csak tudta, hiszen nála és az öccsénél nagyobb szélhámos nem akadt a garabonciások világában. És az ő vérvonaluk volt a legrégibb és a legerősebb az összes nemzetség közül.

Ahogy áthaladtak a boltíves kapun, és beléptek a fogadóterembe, Igor az öccsére nézett. Márkus magabiztosan lépkedett mellette, és a bátyjára kacsintott. Meg kellett hagyni, igencsak jól festett szürke-kék egyenruhájában, új kapitányi rangjelzésével a vállán. Alig pár hét telt el azóta, hogy kiváló eredménnyel letette az egyik legmagasabb fokú stratégiai vizsgát, Hadúr máris előléptette, sőt, azt is megengedte neki, hogy saját századot és léghajót irányítson. Igor ennek ellenére továbbra is odafigyelt az öccsére, nehogy a fejébe szálljon a dicsőség, hisz még mindig csak egy forrófejű kölyöknek tartotta.

Igor igazított egyet a saját egyenruháján, majd intett az őket idáig elkísérő osztagnak, hogy maradjanak az udvaron. A testvérpárt csak két hadnagy és két vizsgabiztos követte a házba. Igor figyelmét nem kerülte el, hogy odabent a lehető legnagyobb odafigyeléssel készültek a vendégek fogadására: ételt és italt helyeztek el az asztalokon, és kitették az Orbán klán zászlói mellé Hadúr zászlóit is, rajtuk az ősrégi szimbólummal, a farkát saját nyaka köré tekerő sárkánygyíkkal. Igor és Márkus egyenruháján is ott díszelgett az uroborosz, erőt és tiszteletet parancsolva. Saját klánjuk ősi szimbóluma volt ez, és amikor száz évvel ezelőtt Hadúr egyesítette és a maga zászlaja alá vonta a hozzá hűséges klánokat, az Egységes Garabonciás Hadsereg jelképévé vált.

Maga Orbán Donát jött az üdvözlésükre két fia kíséretében. Magas, testes férfi volt, és látszott, hogy parancsoláshoz szokott gőgös természetét nehezen sikerül visszafognia. Ő is egyenruhát öltött, és rangjelzései alapján a vak is világosan láthatta, hogy alacsonyabb a rendfokozata, mint a tőle sokkal fiatalabb Igornak és Márkusnak. Kiült az arcára a düh, amikor előre kellett tisztelegnie a két fivérnek, de erőt vett magán, és hellyel kínálta őket. Két fia falfehéren és szégyellősen topogott egy helyben, szemmel láthatólag már attól is zavarba jöttek, hogy az egész háznép köréjük gyűlt az anyjukkal és a húgaikkal együtt.

Puhányok, gondolta Igor. Nem nézett az öccsére, de pontosan tudta, hogy Márkus is ugyanígy vélekedik.

Az Orbán klánhoz tartozó hadosztály katonái már odakint, az érkezésükkor sorfalat álltak és tisztelegtek a vendégeknek, de most idebent is felsorakozott egy csapat, hogy üdvözölje a fiatal kapitányokat.

Túl sokan vannak, állapította meg magában Igor, és bosszús lett. Ez lehet, hogy egy kissé megnehezíti a mai küldetést.

Ekkor meghallotta az elméjében Márkus hangját:

– Tizenketten vannak kint, tízen bent, és fent az emeleten még hét embert érzékelek.

Igor is pontosan ugyanennyit számolt. Megkérdezte az öccsétől:

– Készen állsz?

– Persze. Sima ügy.

Közben Orbán Donát úr köhintett egyet, és így szólt a vendégekhez:

– Üdvözöllek benneteket az otthonomban. Megtudhatom, mi az oka annak, hogy nem Hadúr jött el személyesen a házamba?

– Urunknak fontos elintéznivalója akadt – felelte Igor nyugodtan. – Bennünket küldött maga helyett. Biztosíthatom, hogy mindkettőnknek megvan a vizsgáztatáshoz szükséges engedélye.

Azzal elővett egy tekercset, és letette a házigazda elé.

Orbán úr tüzetesen átnézte az iratot, majd idegességtől remegő kézzel újra összegöngyölte azt. A fiatal kapitány eközben ivott egy kortyot a csészéjébe kitöltött teából, és érdeklődve szemügyre vette a fogadóterem boltíves ablakának díszítéseit. A legfelső ablaktáblákon keresztül kilátott a kertre és a ház fölött lebegő sziklakertekre. Ezeket is, csakúgy, mint az Orbán klánnak otthont adó lebegő várost, vastag gyökerekkel rögzítették a földhöz. A várost Viharvárnak nevezték, és bár a fővároshoz, Nardimhoz képest sokkal kisebb volt, Igor tudta róla, hogy jó kereskedelmi kapcsolatai révén már számos más klánnal összeszövetkezett.

A gyors léghajót, amellyel a testvérpár és katonáik ideutaztak, az Orbán család privát légikikötőjében horgonyozták le. Ha Igor kissé jobban megerőltette a szemét, látta saját hajójuk orrát és a tüdőszerűen szétterülő légpárnák tetejét. Vastag pára szállt fel abból az irányból, ugyanis Igor parancsba adta az embereinek, hogy egyetlen gőzkamrát se állítsanak le. A jármű indulásra készen állt, a házigazdák értésére adva, hogy a fiatal kapitányok nem szándékoznak túl sok időt itt tölteni.

Orbán Donát megforgatta a kezében a tekercset, majd hanyagul visszalökte az asztalra.

– Megértheted, Igor kapitány, hogy a családunk számára rendkívül fontos ez a mai vizsga – mondta visszafojtott indulattal. – A fiaim nagyon sokat készültek. Magam tanítottam őket. A mi vérvonalunk nem éppen a legutolsó, ugyebár. Persze, tisztában vagyunk vele, hogy az Akadémiára csak a legkiválóbbak kerülhetnek be, de szeretném, ha tudnátok, hogy amennyiben az Akadémia visszautasítana bennünket, vannak más lehetőségeink is.

Igor felvonta a szemöldökét. A burkolt fenyegetés felbosszantotta. Érezte, ahogy Márkus megmoccan mellette, és előveszi a vizsgaszabályzatot.

– Mi egy törvényes eljárás keretében vagyunk most jelen – közölte Márkus, és kipattintotta a szabálykönyv fedelét. – A szabályokat nem lehet áthágni. Ha valami gondja van ezzel, Donát uram, akkor mondja meg nyugodtan.

Orbán Donát beharapta az ajkát, és azt sziszegte:

– Ezek az ostoba szabályok elavultak, hisz ti is tudjátok! Az időkorlát túl rövid, a legutóbb is kértük, hogy emeljék fel!

Igor hidegen elmosolyodott, és tettetett sajnálkozással így szólt:

– Nekünk nem áll módunkban a szabályokon változtatni, mi itt csak végrehajtók vagyunk. Hadúr és a Nagytanács már döntött a kérvényéről, és visszautasította azt. Ez a legmagasabb szintű garabonciás kiképzés, aminek a színvonalát Hadúr nem adja alább. Megjegyzem, nagyon is jogosan. A háromperces időkorlát szerintünk így is sok.

Orbán Donát elvörösödött.

– Végül is nem számít. Mint mondtam, a fiaim felkészültek – recsegte. – Csak szerettem volna kifejezni abbéli reményemet, a klánjaink szorosabbra fűzhetik a kapcsolatukat. – Nagyot szuszogott, és folytatta: – Hisz tudjátok, hogy mindig hűséges támogatói voltunk Hadúrnak és a Nagytanácsnak. Örömömre szolgálna, ha továbbra is a Grünwaldok, Szegfűk, Hornyákok, Gocsmanok és Henzerek szövetségébe tartozhatnánk. És úgy gondolom, ha a fiúk ma felvételt nyernek, ez a szövetség csak tovább erősödik. Nem igaz?

Igor ekkor magabiztosan felállt, és előrelépett.

– Ami a szövetséget illeti – kezdte határozott hangon, miközben elővett egy újabb tekercset –, van itt az ön számára egy hivatalos levél. Hadúr kéri, hogy a vizsga után fáradjon vissza velünk a fővárosba. A Nagytanács jelenlétében kihallgatásra kerül sor, amin válaszolnia kell majd néhány kérdésre.

– Micsoda? – hördült fel a nagydarab férfi, és kikapta Igor kezéből az iratot.

Alig bírta türtőztetni magát, miközben végigolvasta. Vicsorogva nézett Igorra, amikor az utolsó sorhoz ért.

– Micsoda? – kérdezte immár üvöltve. – Ezt hogy meritek? A saját házamban megrágalmaztok?

– Csillapodjon, uram! – intette le Igor. – Hisz maga mondta, hogy hűséges szövetségesünk. Ha valóban így van, nincs mitől félnie. Hadúr mindössze azt kéri, hogy jöjjön el, és a Nagytanács előtt adjon számot arról, hogy miért találkozott az áruló Radovics Pállal két héttel ezelőtt. És persze arról, hogy miért bocsátotta Radovics rendelkezésére a hadiflottáját.

Orbán Donát öklével akkorát sújtott az asztal nehéz tölgyfal lapjára, hogy az keresztben megrepedt.

– Taknyos kölykök! – ordította. – Van pofátok idejönni és megvádolni engem? Ti mocskos utcakölykök! Felkapaszkodott sehonnaniak! Alig pár éve, hogy átjöttetek a másik világból, és máris azt hiszitek, jobbak vagytok nálunk? Én és a fiaim is itt születtünk Viharvárban, nekünk ez az otthonunk! Mit tudjátok ti, mi az az otthon?

Márkus keze a kardjának markolatára tévedt. Igor gondolatban rászólt:

– Nyugi!

Orbán Donát leseperte az iratot az asztalról, vele együtt a teáscsészéket és a gyümölcsöstálat is. A tál nagy csörömpöléssel ért földet, éppen Márkus előtt. A fiú keze ráfeszült a kard markolatára.

– Azt mondtam, nyugi!

Igor tudta, hogy a gondolat-üzenet célba ért, jobban mondva fájdalmasan belehasított Márkus elméjébe, mert az öccse arcán megrándult egy izom. De engedelmeskedett a parancsnak, mert nem mozdult többé. Szobormereven állt a bátyja mellett.

Igor közben a férfit nézte. Orbán Donát továbbra is remegett az indulattól, és olyan gyűlölködve méregette a vendégeit, mint aki bármelyik pillanatban kész rájuk támadni. Ám bizonytalan volt és kétségbeesett.

Igor látott már ehhez hasonló zavarodottságot és rettegést. Visszaidézte, amikor az eligazításon sorra vették a Radovics klánhoz hű garabonciások listáját. Jól emlékezett minden áruló klán nevére, és azokéra is, akik még bizonytalankodtak, vagyis ide-oda csapódtak Radovics és Hadúr között. Az Orbán-ház tagjait ez utóbbi kategóriába sorolták. Viszont egyszer mindenkinek színt kell vallania. Főleg a mai vészterhes időkben, amikor a garabonciások világa, úgy tűnt, kettészakadt. Az utóbbi hónapokban nyilvánvalóvá vált, hogy Radovics Pál háborúra készül. Sereget toborzott és minden eszközzel megpróbálta a maga oldalára állítani a határozatlan klánokat. A múlt hét óta pedig folyamatosan sor került kisebb összecsapásokra, ám ezekből eddig mindig Hadúr flottája került ki győztesen.

Igor pontosan tudta, hogy Orbán Donát életének ez volt az eddigi legnagyobb megaláztatása. Azt is sejtette, hogy a férfi nem fog ekkora sértést eltűrni, és nem fog velük menni a kihallgatásra. Valószínűleg már régen eldöntötte, hogy Radovics csatlósa lesz, és a fiait is csak azért akarta bejuttatni az Akadémiára, hogy kémkedjenek neki és új uruknak. Az, hogy lelepleződött, megbénította, és látszott, fogalma sincs, hogy mit tegyen.

A teremben csönd és a feszültség uralkodott. Senki sem mert mozdulni, hogy összeszedje a földről a törött csészéket.

Igor megtörte a csendet. A padlóra esett dokumentumra mutatott:

– Az ott, Donát uram, a Nagytanács és a maga dolga, nekünk nincs közünk hozzá. Ez nem befolyásolja a fiai felvételi esélyeit. Azt javaslom, kezdjük el a vizsgát.

Orbán Donát sötéten hallgatott, de a nagyobbik fia ekkor vette a bátorságot, és így szólt:

– Menjünk át a gyakorlótérre!

Az apja rámeredt, és végül nagyon lassan bólintott.

Mindannyian átvonultak a fogadószobából nyíló óriási gyakorlópályára. A teret fák és sziklák övezték. Igor megjegyezte magában, hogy ha menekülésre kerül sor, innen könnyű eljutni a horgonyzó hajóhoz. A vizsgabiztosok elfoglalták helyüket a pálya két szélén, a teljes háznép, a katonák, valamint a családtagok a pályával párhuzamosan felállított megfigyelősávban foglaltak helyet.

A két vizsgabiztos feljegyezte a két Orbán fiú nevét és életkorát. Az idősebbik testvér tizenhét, a fiatalabbik tizenöt éves volt, pontosan ugyanannyi idősek, mint Igor és Márkus. Minden tekintet a fiatal kapitányokra irányult. Az Orbán család tagjai közül néhányan feszengtek, szemlátomást nehezen bírták megemészteni, hogy Igor és Márkus, akik még maguk is az Akadémia diákjai, hiszen a legfelsőbb osztályt még nem fejezték be és a záróvizsgáikat még nem tették le, máris ilyen magas beosztást kaptak, és jogot szereztek arra, hogy más fiatal garabonciásokat vizsgáztassanak és kiképezzenek.

Márkus elővette a szabálykönyvet, és felolvasta az idevonatkozó részt:

– A vizsgán minimum hármas szintű garabonciás készségeket kell teljesíteni. A vizsga egyetlen próbatételből áll: a felvételizőnek legalább három percig meg kell állnia a helyét a harcban a vizsgáztató tiszttel szemben. Amennyiben három percen belül legyőzik, megbukott. Az érvényes vizsgához legalább egy szélvihart kell kavarni, a szél hátán kell repülni és minimum három villámlást kötelező előidézni. A vizsgázónak továbbá nemcsak a tenyerét, hanem a kardját is tudnia kell használni a támadó villámok hatástalanítására. Érthetőek a szabályok?

Az Orbán fiúk halkan felelték, hogy igen. Márkus szigorúan rájuk szólt:

– Nem hallottam! Hangosabban, vagy tán a fületeken ültök?

– Igen, uram – jött a még mindig bizonytalan, de valamivel hangosabb válasz.

Márkus felolvasta a záradékot is:

– A vizsgabiztosok és a vizsgáztató tiszt pártatlanok. Amennyiben felmerül és bizonyítást nyer a gyanú, hogy a jelöltek tisztességtelen eszközöket használnak, jogunkban áll berekeszteni a procedúrát és a felvételi kérelmet semmisnek nyilvánítani. Most pedig következhet a vizsga!

Azzal Márkus összecsukta a könyvet, és hátrahúzódott a nézők közé. Igor a pálya közepére ment, és támadóállásba helyezkedett. A vizsgabiztosok megkérdezték tőle:

– Kapitány úr: egyenként vagy egyszerre kíván vizsgáztatni?

Igor szórakozottan félrebillentette a fejét.

– Jöhetnek mindketten egyszerre – felelte.

Orbán Donát ökölbe szorította a kezét. Az, hogy a két fia egyszerre támadhatott a velük egykorú tisztre, döbbenetesen megalázó engedmény volt. Ha ketten együtt sem bírják három percnél tovább Igorral szemben, és csúfosan megbuknak, a hír rövid idő alatt bejárja a garabonc városokat, és mindenki az Orbánokon fog nevetni.

Igor az órájára nézett, majd a vizsgabiztosokra. Azok jelezték, hogy ők is elindították a saját órájukat.

A harc megkezdődött.

Első látásra úgy tűnt, hogy a két Orbán fiú valóban egész jó kiképzést kapott. Gond nélkül megidéztek egy kisebb szélvihart, és rátámadtak a kapitányra. Igor könnyedén kitért az erős széllökések elől, létrehozta a saját szélförgetegét, és ráirányította az ellenfeleire. Az idősebbik legény ellen tudott neki állni, de a fiatalabbik kibillent, és a földre esett. Igor most a szél erejét a talpa alá irányította. és fellökte magát a levegőbe. A két Orbán fiú kissé lemaradva, de követte őt.

Húsz másodperc.

Senki sem vette észre, hogy Márkus eltűnt. Hangtalanul távozott a lélegzet-visszafojtva figyelő nézők mögül, és beosont a házba.

– Igyekezz! – mondta neki Igor gondolatban.

– Már itt vagyok a könyvtárban – közölte Márkus. – Azt hiszem, megvan a térkép. Az iránytűt viszont nem találom.

Közben az idősebbik Orbán fiú villámokat próbált megidézni. Látszott, hogy egyetlen villám előállítása is alaposan kimeríti, és már nem bírja tovább megtartani magát a szél hátán a levegőben. Az öccse a segítségére sietett, és a tenyeréből ő is egy villámot pattintott elő, amellyel megpróbálta eltalálni a fölöttük ide-oda libbenő Igort.

Amatőrök, gondolta Igor, és lazán hárította a villámcsapást.

Kivonta a kardját, és a következő feléje irányuló villámot egy magabiztos mozdulattal széthasította, majd a földbe vezette.

Egy perc.

A fiatalabbik Orbán fiú tűnt ügyesebbnek. Most ő is kivonta a kardját, és támadásba lendült. Ám arra sem maradt ideje, hogy villámot vezessen át a pengéjén, mert Igor egy jól irányzott csapással kiverte a kezéből a fegyvert, majd egy rúgással a földre küldte az ellenfelét. Ököllel kétszer is arcon vágta, bár nem túl erősen, nehogy elveszítse az eszméletét. A fiú ordítva terült el a földön, ömlött az orrából a vér, és zokogva csúsznimászni kezdett a pálya széle felé. Amikor kijutott a pályáról, a vizsgabiztos bekiabált:

– Egy perc harminc másodperc. Bukás!

Igor gondolata belehasított Márkus elméjébe.

– Mi tart ennyi ideig?

– Bocsánat, tesó – mentegetőzött a másik. – Csak akadt egy kis probléma.

– Mi?

– Izé, itt volt az a néhány őr az emeleten. Orbán testőrei. De már elintéztem őket!

– Megvan a cucc? – Igor egyre bosszúsabb lett.

– Még keresem az iránytűt.

– Siess, mert már torkig vagyok ezekkel az idiótákkal! Még egy percet kapsz.

Az idősebbik Orbán fiú eközben újra felvette a támadóállást, és kivont karddal Igorra rontott. A fiatal kapitány felröppent a levegőbe, és elegánsan átsuhant a pálya szemközti részébe, majd puhán landolt a földön. Igor most már húzta az időt Márkus kedvéért. Unottan figyelte, ahogy ellenfele kimerülten próbálja tartani vele a lépést, ahogy végső erejét latba vetve igyekszik egy utolsó, erős villámcsapást előidézni. A feketén gomolygó felhőkből alábukó villám iszonyú dörgés kíséretében csapott le Igorra, aki pengéjével bámulatos magabiztossággal széthasította azt. A villám apró energianyalábokra töredezett, és felszívódott a lába alatt.

Két perc.

Az Orbán fiú mágiája elfogyott. Zihálva támolygott a pálya közepén. Igor elfintorodott. Legszívesebben már régen lefegyverezte volna, mégsem tette meg. Inkább úgy tett, mint aki taktikát akar váltani, és körbetáncolta az ellenfelét. Orbán Donát ekkor üvöltve biztatni kezdte elsőszülött fiát:

– Ki a kardot! Vágjad!

A fiú becsületére legyen mondva, hogy megtette. Sem villámot, sem szelet nem tudott most már előidézni, de a pengéjét előretartva egy utolsó rohamra indult. Igor ekkor meghallotta a fejében az öccse hangját:

– Megvan az iránytű is. Orbán egy festmény mögé rejtette a falban.

– Jól van öcskös, szép munka. Most már gyere ki!

Igor megkönnyebbülten felsóhajtott. Végre abbahagyhatta a játszadozást az ellenfelével. Amikor az Orbán fiú kardja éppen elérte volna, fürgén félreugrott, puszta kézzel megragadta ellenfele kezét, és ugyanazzal a lendülettel kicsavarta belőle a fegyvert. Ellenfele nála valamivel magasabb, testesebb fiú volt, lomhább mozgású és lassúbb felfogású, de annyit hirtelen megértett, hogy védenie kell magát. A másik kezét az arca elé kapta, így Igor első ökölcsapását sikerült kivédenie, és vissza is ütött. Igor elhajolt az ütés elől, és egy gyors lépéssel az Orbán fiú mögé került. Belerúgott a bokájába, majd a térdébe. Csont reccsenése hallatszott. Az Orbán fiú velőtrázó ordítással elvágódott. Igor most a mellkasára térdelt, és egyetlen ökölcsapással elhallgattatta.

Aztán megnézte az óráját. A vizsgabiztos ugyanebben a pillanatban bekiabálta:

– Két perc negyven másodperc! Bukás!

Igor felegyenesedett. Kardját a hüvelyébe csúsztatta. Végignézett a pálya szélén állókon. A tekintete megakadt Márkuson, aki összefont karral állt egy idősebb háziszolga mögött, és vigyorgott.

Megvan, amiért jöttünk, gondolta Igor. Most már csak az kell, hogy élve kijussunk innen.

A gyakorlótéren síri csönd honolt, csak a kisebbik Orbán fiú szipogása hallatszott. A család gyógyítói kezelésbe vették.

A csönd nem sokáig tartott, ugyanis Orbán Donát odalépett Igorhoz.

– Ugye tudod, mi következik, te büdös fattyú?

Igor pontosan tudta. Számított rá, hogy az Orbán klán tagjai egyszerre fogják megtámadni. Meg sem próbált alkudozni a férfival, hanem gondolatban szaporán parancsokat kezdett osztani. Az udvaron várakozó katonáinak meghagyta, hogy azonnal induljanak vissza a hajóhoz. A vizsgabiztosok és az Akadémia két hadnagya szelet idéztek, felröppentek a levegőbe, és szintén a hajó felé távoztak.

Igor és Márkus összenézett. Egyszerre, ugyanabban a pillanatban kezdték előhívni a szelet.

Az orkán elsöpörte Orbán Donát katonáit, akik ellenszelet támasztottak, de nem voltak elég gyorsak, így a két testvér gond nélkül fellökte magát a levegőbe. Forgószéllé alakították maguk körül a légörvényt, és elképesztő sebességgel száguldottak a léghajójuk felé. Látták, ahogy a hajó horgonyát behúzzák. Az osztaguk tehát elindult.

Igor érezte, hogy ilyen könnyen azért nem ússzák meg, és igaza is lett. Orbán Donát meglepő magabiztossággal követte őket, és csakhamar elébük vágott. Ő maga is egy vihar kellős közepén lebegett, a felesége és a két lánya pedig mellette repültek. Az idősebbik lány egész ügyes villámokat szórt, de Márkus ezeket pillanatok alatt hatástalanította. Márkus ekkor gömbvillámokat formált a tenyerében, és nagy erővel az Orbán családhoz vágta őket. Ekkora elektromos kisülések ellen a legjobban képzett garabonciások sem tudtak védekezni. Anya és lányai éppen csak el tudták kerülni őket, és ebben ki is merült minden mágiájuk. Alig maradt erejük arra, hogy a szél segítségével fékezve landoljanak a földön.

A családfő azonban erősebbnek bizonyult. A saját maga által idézett förgetegben jobbra-balra szórta a villámokat, és a két testvér ide-oda cikázott, hogy kicselezze őket. Igor gyors volt, nagyon gyors. Amikor végre elég közel került Orbán Donáthoz, nekirontott a kardjával. A két garabonciás pengéje csengve találkozott. A nagydarab férfi először hárított, de Igor következő támadását már nem tudta kivédeni: a fiatal fiú megsebezte. A vágás nem volt mély, de ahhoz éppen elég, hogy a férfit összezavarja és feldühítse. Ordítva támadott ismét, ám Igor ezt a támadást erőből kivédte, majd egy kemény villámcsapással lesújtott a támadójára.

Az Orbán klán feje elkerekedett szemmel, meglepetten zuhant a föld felé, és csak az utolsó pillanatban szedte össze magát annyira, hogy a szelet előidézve lefékezze magát, és biztonságban földet érjen.

– Na, most aztán húzzunk innen! – kiáltotta Márkus a bátyjának.

Igor bólintott. Mindketten fokozták a szél sebességét, maguk mögött hagyták az Orbán rezidenciát, és pár percen belül elérték a hajót. A fedélzetre ugrottak, és egyből a parancsnoki hídra futottak.

Az ügyeletes hadnagy tisztelgett Igornak, és jelentést tett:

– Elhagytuk az Orbán klán légterét, és lassan elhagyjuk a várost is.

Márkus elfoglalta az első tiszt állását, és várakozón a bátyjára nézett. Igor odament a navigátorhoz, és rápillantott a térképre:

– Milyen gyorsan érünk a fővárosba?

A navigátor, egy fiatal lány, gyorsan kiszámolta:

– Egy óra alatt, uram, ha a hajó saját tüdejének az erejét használjuk.

– A gőzkamrák menjenek a legmagasabb fokozaton! – parancsolta Igor. – Ha segítünk a hajónak azzal, hogy néhányan szelet támasztunk, akkor hány percet nyerünk?

A lány ismét számításokat végzett, majd így szólt:

– Negyven perc alatt hazaérünk, ha ötös szintű garabonciások támasztanak szelet.

Ebben a pillanatban éles kürtszó hasított a levegőbe. Az égen lebegő sziklavárosból jött, Orbán Donát házából.

– Észrevették, hogy eltűnt pár dolog a könyvtárból – mondta Márkus nevetve.

– Túlságosan is gyorsan észrevették – jegyezte meg Igor.

Ekkor meglátták az Orbán klán léghajóit. Szinte a semmiből tűntek elő, a város fölött meghúzódó felhőtakaróból. Eléjük siklottak, és elvágták a hazafelé vezető utat.

Igor rápillantott a tájra. Jobbra volt Viharvár, amelyet az imént elhagytak, előttük az ellenséges hajók, amelyek most már rájuk irányították az ágyúikat. Balra a Kárpátok hegyei meredeztek, és két hegycsúcs között szűk hasadék tátongott.

Igor gyorsan számot vetett. Három hajó állt vele szemben, háromszor annyi tűzerővel, mint az övék. Megtehetné, hogy erőszakkal átvág rajtuk, de ha sikerül is, ki tudja, nem rejtőzik-e több hajó a következő felhőkben. Nem kockáztathatja az emberei életét. Végignézett a fiatal tiszteken és közlegényeken. Válogatott, tehetséges harcosok voltak, az Akadémia elit alakulata, de még nagyon fiatalok és tapasztalatlanok. Gondolatban azt is számításba vette, hogy náluk a titkos térkép és az iránytű, amelyek nem kerülhetnek vissza Orbán Donát és Radovics Pál kezébe.

– Teljes gőzt neki! Balra forduláshoz készülj! – adta ki a parancsot a navigátornak.

A lány elforgatta a megfelelő kapcsolókat, és gőzt irányított át egyik kamrából a másikba. Megnövelte a nyomást a légpárnákban. Átállította a légcsavarok szögét is.

Igor megragadta a kormánykereket, majd gondolatban ráhangolódott a hajó elméjére, és ezt az utasítást adta neki:

– Páncélt fel!

Az élő jármű engedelmeskedett. Az áramvonalas hajótest az utolsó pillanatban fémes burkot vont maga köré. Az ellenség irányából eldördültek az első lövések, és az egyik lövedék alig egy hajszálnyira kerülte el őket. Igor élesen balra kormányzott.

– Márkus, ködöt! – ordította túl a lövedékek surrogását és a gőzturbinák fütyülését.

Az öccse a hajótest hátsó felébe rohant. Intett három másik erős garabonciás legénynek, akik azonnal csatlakoztak hozzá. Megvetették a lábukat, és tejfehér ködöt idéztek maguk köré, majd legyezőszerűen kiterjesztették azt olyan hosszan, amilyen hosszan csak tudták.

Az ellenség szelet idézett, és szétfújta a ködfátyolt. Megcélozták őket, és megint lőttek rájuk. Márkus és a katonái ismét összeállították a ködpajzsot, és ez a fedezék elég volt Igornak arra, hogy a takarásában egy éles fordulattal irányt váltson. A lövedékek ismét elsuhantak mellettük, és a közeli hegyekbe csapódtak.

Így lavíroztak ördögi ügyességgel és gyorsasággal: az ellenség mindig eloszlatta a ködöt, megpillantotta és bemérte őket, de a lövés pillanatában ők ismét köd mögé rejtőztek, irányt váltottak, és elkerülték a lövedékeket.

Hamarosan odaértek a sziklahasadékhoz.

– A fiúk kimerültek – közölte gondolatban Márkus a bátyjával. – És lassan én is. Nem bírjuk újracsinálni a ködöt.

– Rendben. Gyertek vissza!

Igor összpontosított, és megnyugtatta a hajó elméjét.

– Nem lesz baj. Átférünk a hasadékon – közölte a legénységgel is. – Készüljetek a tüzelésre!

Csakugyan átfértek. Igor egy kicsit odakoccantotta a hajó orrát az egyik sziklához, de még időben korrigálta a hibát. Üldözőik is lelassultak, ők is arra készültek, hogy átnavigáljanak a hasadékon. Ám továbbra is lőttek, és az egyik lövedék most eltalálta Igor hajóját. Nem ütötte át a páncélt, nem érte el a lágy részeket, vagyis az élő jármű belső szerveit, de a külső burkolatot felsértette.

Igor érezte a hajó elméjének hullámait. Nyugtalan volt, és vészjelzéseket adott. De most nem tudott vele foglalkozni. Éppen kiértek a hasadékból, és Igor élesen jobbra kormányzott.

– Ágyúkat öt fokkal felfelé! Célozzatok a hegycsúcsra!

A navigátor lány keze remegett, amikor elvégezte a megfelelő beállításokat. Rémülten leste a kapitány parancsát. Igor kivárta a megfelelő pillanatot, majd felkiáltott:

– Tűz!

Egyszerre sült el három pár ágyú, és mögöttük a hegy egyszerűen szétrobbant. A sziklák ráomlottak a hasadékon éppen áthaladó hajóra, és alaposan megrongálták azt. Az ellenséges jármű süllyedni kezdett.

– Egyet elintéztünk – jelentette ki Márkus. – De nézd csak a többieket!

Orbán Donát hajói ekkor emelkedni kezdtek, hogy átrepüljenek a hegy fölött. Igort balsejtelem kerítette hatalmába.

Miért nem adják fel és fordulnak vissza?, töprengett. Mire elérik a hegygerincet és átrepülnek, mi már messze járunk. A navigátoraik tudhatnák, hogy már nem érnek be minket.

Ebben a pillanatban süvítés hallatszott, és iszonyatos robbanás hangja töltötte be a levegőt. A hajó megrázkódott alattuk.

Igor megértette, hogy többszörösen is eltalálták őket. A hajójuk fiatal volt még, vékony páncélkérge immár teljes hosszában felrepedt.

Odafordult a sápadt navigátorhoz, hogy megkérdezze, honnan jött a lövés, de ebben a pillanatban észrevette a két léghajót. Előttük bukkantak fel a közeli sziklák takarásából. Nagy, nehéz, vén monstrumok voltak, vastag páncéllal és fényesen duzzadó légpárnákkal. Szivar alakú testükből két sor ágyú nézett velük farkasszemet. A hajók elállták az egyetlen menekülési útvonalat, és megint tüzelésre készültek. Zászlóikon pedig ott díszelgett a félreérthetetlen szimbólum: a prédáját felfaló fekete sárkánykígyó, Radovics Pál klánjának a jele.

– A francba – mormogta Igor.

– Csapdába csaltak minket – nyögte Márkus, és a bátyjára nézett.

Igor a fogát csikorgatta.

– Ereszkedjünk! – harsogta a navigátornak, és amikor látta, hogy a lány a félelemtől megbénult, félretaszította, és maga végezte el a szükséges beállításokat.

Zuhanórepülésbe kezdett. A következő lövedékek fölöttük csapódtak be a hegyoldalba. Radovics hajói azonnal a nyomukba eredtek.

– A fenébe is, most mit csináljunk? – kérdezte Márkus Igort.

– Erősítést hívunk – felelt a bátyja, majd átadta a kormányt az öccsének, és a hajó orrába rohant.

Szelet támasztott, aztán megvágta a tenyerét, és hagyta, hogy a vére összekeveredjen a széllel. Varázsszavakat mormolt. Három fekete árny bújt elő a vércseppekből, és eliramodtak a föld felé.

– Á, szóval kiküldted a keresőket! – kiáltott fel Márkus meglepetten. – Nagyapát hívod, mi? Gondolod, hogy visszatért már az emberek világából?

– Remélem, hogy igen – mondta Igor.

Igor ekkor újra visszavette a kormányt, és egy hirtelen ötlettől vezérelve felfelé kezdte emelni a járművet. A számítása bevált, mert éppen az őket lefelé követő ellenséges hajók között siklottak fel a magasba. Ezek a nagy monstrumok valamivel lomhábban, de követték a mozgásukat. Közben Orbán Donát hajói is átértek a hegy innenső oldalára.

– Figyelj, Márkus – fordult az öccséhez. – Amíg ideér az öreg, ki kell tartanunk. Még kellene nekem egypár gömbvillám.

– Oké, annyi talán még telik tőlem. Hová célozzak?

– Ide a szélső hajóra, az ágyúikra. A páncéljuk túl vastag, arra ne pazarold az erőd, de a lövegjeiket megpróbálhatod hatástalanítani.

– Ahhoz közel kell mennem hozzájuk.

– Jó – hagyta rá Igor –, de legyél óvatos.

Márkus biccentett. Előhívta a tenyeréből az erőt. Szél támadt, kirepítette a fiút a hajóból, egyenesen az ellenséges hajó irányába. Szemközt is észrevették, hogy mire készül, mert onnan is garabonciások repültek ki, hogy elkapják a fiút.

Igor hajója eközben újabb lövést szenvedett el. A legénység kétségbeesett. Volt, aki azt javasolta, adják meg magukat, Igor viszont pontosan tudta, hogy Radovics nem kegyelmezne nekik.

Közben Radovics emberei közrefogták Márkust. A fiú kiválóan harcolt, gömbvillámai gyorsan és pontosan célba találtak, az őt üldöző garabonciásokat pedig irtózatos erejű széllökésekkel tartotta magától távol. Igor, amikor látta, hogy arról az oldalról már nem kaphat tűzerőt, odafordította a hajót, és felkészült a kitörésre.

Most, gondolta, most sikerülhet meglógni!

Ebben a pillanatban megint megrázkódott alatta a hajó, és recsegve, ropogva szétszakadt az utolsó páncéldarab is, ami a farát védte. Mögéjük értek Orbán hajói is, és teljesen bekerítették őket.

– A szentségit! – kiáltott fel Igor keserűen. – Ezt jól elszúrtuk.

De ebben a pillanatban észrevett valami sokkal rémisztőbbet is. Márkus, miután még két gömbvillámmal visszavágott az őt közrefogó garabonciásoknak, teljesen kimerült, és nem bírt többé sem harcolni, sem megtartani magát a levegőben. Radovics egyik katonája villámot csiholt, és lesújtott rá. Márkus zuhanni kezdett.

Igor nem látott mást, csak azt, hogy az öccse magatehetetlenül a föld felé száguld, és nincs már több mágiája. Gondolkodás nélkül utánavetette magát. Olyan gyors szelet támasztott, hogy pillanatok alatt beérte, megragadta, és egy kiálló sziklaperemre lebegtette Márkust. Ez a széllökés azonban az ő utolsó erejét is felemésztette. A két fivér lerogyott a hegyoldalra, és fáradtan lihegett egymás mellett. Fölöttük villámok cikáztak az egyre sűrűbben összeálló felhők között, és lövések szaggatták a hajójuk testét.

Egy különös, kék villanás hasított keresztül a felhőkön. A gyakorlatlan szem azt hihette volna, egy újabb villám az, de Igor pontosan tudta, mit lát. A sárkánygyík vonaglott és cikázott a villámok között, kígyótestéhez pedig egy férfi alakja simult.

A hajó legénysége üdvrivalgásban tört ki:

– Itt van Hadúr! Éljen Hadúr! Éljenek a Grünwaldok!

Márkus feltápászkodott, és megrázta magát.

– Elég sokáig tartott neki – mondta. – Már azt hittem, elpatkolok.

– Hülye – legyintette tarkón a bátyja. – Minek csináltad azt az utolsó gömbvillámot? Így elpazarolni az utolsó csepp erődet is! Mondtam, hogy legyél óvatos!

Eközben az égen halálos és félelmetes tánc kezdődött. A sárkánykígyó mérgező köpeteket szórt Radovics hajóira, ocsmány, savas nyála még a legvastagabb páncélkérget is felmarta. Grünwald Móricz ekkor irtózatos erejű vihart támasztott, amely messzire sodorta egymástól a hajókat. Az egyik Orbán-hajó a sziklafalnak csapódott és csúnyán megsérült, a másik menekülőre fogta. Radovics két hajója még harcolt, de a garabonciások együttes erővel sem voltak képesek akkora ellenszelet támasztani, amellyel Grünwald viharát semlegesíteni tudták volna. Az orkán erejű szél teljesen szétkergette őket. Ágyúik hiába próbálták megcélozni és kilőni a fürgén mozgó sárkánykígyót, minduntalan célt tévesztettek. A kígyó pedig hol éles, fémes farkával csapott le a légpárnákra, szétszaggatva azokat, hol pedig mérgező köpeteivel marta ki a hajók testét.