A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Lincoln Myth

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Fordította: Lantos István

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Hodder & Stoughton Limited, 2007

Copyright © 2014 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2106

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

Elektronikus kiadás v.1.0.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-269-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Augustus Eli Reinhardt IV-nek
Egy különleges fiatalembernek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm nektek: Gina Centrello, Libby McQuire, Kim Hovey, Cindy Murray, Jennifer Hershey, Debbie Aroff, Carole Lowenstein, Matt Schwartz, Scott Shannon, és mindenkinek a Random House művészeti, hirdetési és terjesztési csapatából.

Mark Tavaninak és Simon Lipskarnak köszönet az újabb nagyszerű munkájukért.

Néhányan külön is említést érdemelnek: Grant Blackwood, szupertehetséges író, aki segített az első fordulatoknál; Meryl Moss és az ő hihetetlen marketinges csapata (különösen Deb Zipf és JeriAnn Geller); Jessica Johns és Esther Garver, akik továbbra is gördülékenyen hajtják a Steve Berry Vállalat szekerét; John Cole a Kongresszusi Könyvtárból, aki megszervezett egy sok mindenre rávilágító látogatást; és John Busbee, Des Moinesból, aki bevezetett a Salisbury House étteremláncba. Külön köszönet Shauna Summersnek, a Random House kiváló szerkesztőjének, aki mormonügyekben segített (ha maradt a szövegben hiba, az egyedül az én felelősségem).

Mint mindig, most is köszönöm feleségemnek, Elizabethnek, aki a legdrágább.

Ajánlottam már könyveimet szülőknek, gyerekeknek, unokáknak, egy nagynéninek, korábbi írócsapatomnak, a kiadómnak, ügynökeimnek és üzlettársaimnak. Amikor Elizabethtel összeházasodtunk, a „csomag” része volt Augustus Eli Reinhardt IV is. Akkoriban négyéves volt, most már tinédzser. Eli imádja az anyját és az apját. De szeretném azt hinni, hogy számomra is van egy kis hely a szívében. Mint Cotton Malone, én sem vagyok a világ legölelgetősebb fickója.

De ez nem jelenti azt, hogy nem szeretjük egymást.

Úgyhogy ezt a könyvet Eli-nak ajánlom.

Bármely népnek, amely készen áll rá és megvan hozzá az ereje,

joga van fellázadni, megszabadulni a meglévő kormánytól,

és alakítani egy újat, amely megfelelőbb számára.

Ez egy rendkívül jelentős, szent jog,

olyan jog, amely – reméljük és hisszük – felszabadítja majd a világot.

Ez a jog nem csak azokra az esetekre érvényes,

amelyekben az érintett kormány egész népe dönt úgy,

hogy él ezzel a jogával.

Az ilyen népnek bármely része, amely erre képes, fellázadhat

és annyi földet minősíthet magáénak, amekkora területen él.

ABRAHAM LINCOLN

1848. január 12.

ELŐJÁTÉK

WASHINGTON

1861. DECEMBER 10.

Abraham Lincoln igazán uralkodott magán, de a vele szemben álló nő nagyon is próbára tette a türelmét.

– A tábornok csak azt tette, amit minden rendes ember helyesnek tart – mondta a nő.

Jesse Benton Fremont annak a John Fremont tábornoknak volt a felesége, aki a Mississippitől nyugatra eső összes uniós hadműveletért felelt. A generális a mexikói háború hőse és elismert felfedező volt. Fremont legutóbb májusban kapott parancsnoki eligazítást. Aztán, egy hónappal ezelőtt, a délen tomboló polgárháború kellős közepén egyoldalúan kiadott egy kiáltványt, amelyben az Egyesült Államok ellen fegyvert fogó missouri lázadók összes rabszolgájának szabadságot ígért. Már ez is elég baj volt, de Fremont ediktuma még ennél is tovább ment, és azt is tartalmazta, hogy az összes hadifoglyot kivégzik.

– Asszonyom – mondta az elnök halkan –, tényleg az a férje álláspontja, hogy a lázadóktól ejtett összes foglyot főbe kell lőni?

– Azoknak az embereknek tudniuk kell, hogy hazaárulók, és a hazaárulókat mindig is kivégezték.

– Tisztában van azzal, hogy ha ez egyszer elkezdődik, a déliek is agyon fognak lőni mindenkit, akit a mieink közül elfognak? Megtorlásul. Szemet szemért. A végtelenségig.

– Uram, nem mi kezdtük ezt a lázadást.

A Lincoln melletti kandalló párkányán álló óra szerint hamarosan éjfélt ütött az óra. Három órával korábban tömör üzenet érkezett az elnöki lakba. Mrs. Fremont levelet és szóbeli üzenetet is hoz Fremont tábornoktól az elnöknek, amit szeretne a lehető leghamarabb átadni. Ha megfelel az elnök úrnak, jelölje meg az időpontot, amikor fogadni tudná, esetleg még az este vagy holnap kora reggel.

Az elnök azt válaszolta, hogy jöjjön azonnal.

Az első emeleten, a Vörös Szalonban álltak. Fényesen világítottak a csillár gyertyái. Hallott már erről a határozott asszonyról. Egy volt amerikai szenátor lánya, nagyon művelt, Washingtonban nevelkedett, politikatudományt tanult. Szüleivel dacolva, 17 évesen feleségül ment Fremonthoz és öt gyermeknek adott életet. Támogatta férjét, amikor az a Vadnyugatot tárta fel, és mellette állt akkor is, amikor Kalifornia katonai kormányzójaként szolgált, majd amikor az állam első szenátorainak egyike lett. Vele együtt kampányolt, amikor 1856-ban ő lett az új Republikánus Párt első elnökjelöltje. Nyomkereső néven lett közismert, és a jelölése ismét felélesztette a tömegek lelkesedését. És bár veszített James Buchanan ellen, ha Pennsylvania másként voksol, őt választották volna meg.

Így hát Lincoln, az első republikánus párti és jelenleg is hivatalban lévő elnök számára szinte magától értetődő volt John Fremontot kinevezni a Nyugat kormányzójává.

Már megbánta.

Most azon töprengett, hogy lehetne-e valami még ennél is rosszabb.

Azt a hatalmas büszkeséget, amit márciusban, a tizenhatodik elnökként tett esküjekor érzett, mostanra felváltotta a polgárháború miatti kín. Az unióból kivált tizenegy tagállam megalakította a maga konföderációját. Megtámadták a Sumter-erődöt, amivel arra kényszerítették, hogy vegye blokád alá a déliek kikötőit és függessze fel a Habeas Corpus jogelvet. Gyorsan felállították az unió hadseregét, de az megalázó vereséget szenvedett Bull Runnál – és ez az arcpirító csapás meggyőzte arról, hogy ez a konfliktus hosszú és véres lesz.

Most meg még Fremont és az ő nemes egyenjogúsítása is!

Pedig egyetértett a tábornokkal. A lázadók alaposan elverték az uniós erőket Missouri állam déli részén, és most észak felé törtek. Fremontnak kevés embere és még kevesebb utánpótlása volt, így elszigetelődött. A helyzet rendkívüli intézkedéseket követelt, ezért Missouri államban szükségállapotot vezetett be. Aztán túl messzire ment azzal, hogy elrendelte, a lázadók összes rabszolgáját szabadítsák fel.

Sem Lincoln, sem a Kongresszus nem volt ilyen merész.

A generális figyelmen kívül hagyott több üzenetet, sőt még egy kifejezett parancsot is. Most meg elküldte a feleségét egy levéllel, hogy képviselje az álláspontját.

– Asszonyom, vannak itt szempontok, amelyek messze túlmutatnak Missourin. Ahogyan ön is emlékeztetett rá, itt egy háború tombol. Sajnos az ügyek, amelyek szembeállítják egymással a feleket, nem igazán egyértelműek.

A rabszolgaság volt a nézeteltérések legfontosabbika.

Lincoln álláspontja szerint a rabszolgaság egyszerűen nem volt téma. Már tett a szeparatistáknak egy olyan javaslatot, amely szerint megtarthatják a rabszolgáikat. Még új zászlót is készíthetnek, képviselőket küldhetnek Montgomerybe, és megtarthatják a konföderációjukat is, amennyiben engedélyezik, hogy valamennyi kikötőjükben az északiak szedjék a vámot. Ha a Dél mentességet kapna a vámok alól, az északi ipar elsorvadna, a szövetségi kormány pedig csődbe menne. Még hadsereg sem kellene ehhez. Az ország legfőbb bevételi forrását a vámok jelentették. Nélkülük az Észak csak vergődne.

De a Dél elutasította a nyitási kísérleteit, inkább megtámadta a Sumter-erődöt.

– Elnök úr, én három napig utaztam egy túlzsúfolt vonaton, amelyben a forróság szinte elviselhetetlen volt. Nem volt kellemes számomra ez az utazás, de azért jöttem, mert a tábornok meg akarja értetni önnel, hogy csakis a megfelelő meggondolások azok, amik döntő jelentőségűek ennek a nemzetnek a sorsát illetően. A lázadók fegyvert fogtak ellenünk. Meg kell őket állítanunk, és véget kell vetnünk a rabszolgaságnak.

– Írtam már a tábornoknak, tehát tudja, hogy mit akarok tőle – szögezte le az elnök.

– Úgy érzi, óriási hátrányban van, mert szemben áll azokkal az emberekkel, akikben ön teljesen megbízik.

Furcsa visszavágás.

– Kikre gondol?

– Úgy véli, az önhöz közelebb állók, a tanácsadói szavára ön jobban hallgat.

– És ezért nem engedelmeskedik a parancsaimnak? Asszonyom, ez a felszabadítási proklamáció nem fér bele a katonai törvénykezés vagy kényszerintézkedések keretébe. Ő egy politikai döntést hozott, amit nem neki kellene megtennie. Alig néhány hete személyi titkáromat, Mr. Hay-t küldtem el a tábornokhoz, aki arra kérte, hogy változtassa meg a kiáltványnak azt a részét, amely fölszabadította Missouri állam valamennyi rabszolgáját. Semmiféle választ nem adott a kérésemre. Ehelyett a tábornok most ideküldte önt, hogy személyesen beszéljen velem.

A helyzet még rosszabb volt, hiszen Hay jelentéseiből kiderült, hogy Fremont vezérkarában virágzott a korrupció, a csapatai pedig a lázadás küszöbén álltak. Ami nem is volt oly meglepő. Fremont önfejű volt, hirtelen haragú és meggondolatlan. Egész karrierje kudarc volt kudarc hátán. Még 1856-ban figyelmen kívül hagyta a politikai szakértők tanácsait, és elnökjelölti kampányának fő témájává a rabszolgaság intézményét tette. Az ország azonban nem állt készen ekkora változásra. Nem voltak jók a megérzései.

És ez a győzelmébe került.

– A tábornok meggyőződése – mondta az asszony –, hogy hosszú és véres munka lesz a lázadókat katonai erővel legyőzni. A külföld támogatásának biztosításához pedig egyéb szempontokat is figyelembe kell venni. A tábornok tud arról, miként viszonyulnak az angolok a fokozatos felszabadításhoz, meg arról is, hogy a Dél jelentős politikusai közül többen is szeretnének valami effélét. Nem engedhetjük meg, hogy ez megtörténjék! Elnökként nyilván tudja, hogy Anglia, Franciaország és Spanyolország már nagyon közel áll ahhoz, hogy elismerje a Délt. Anglia a gyapotérdekeltségei miatt, Franciaország meg azért, mert a császára utál minket.

– Ön igen figyelemreméltó politikus, nő létére!

– Van fogalmam a világról. Lehet, hogy önnek, aki nemrég foglalta el ezt a nagy felelősségű hivatalt, jobban figyelembe kellene vennie mások véleményét.

Ezt a sértést hallotta már korábban is. Az 1860-as elnökválasztást annak köszönhetően nyerte meg, hogy a Demokrata Párt megosztott volt, és bolond módon két jelöltet is indított. Aztán a frissen alakult Alkotmányos Uniópárt is elindította a sajátját. Ez a három jelölt szerezte meg a voksok 48 százalékát és osztozott 123 elektori helyen, ami lehetővé tette, hogy az ő 40 százaléka és 180 elektori helye egyúttal a győzelmet is jelentse. Igaz, hogy csak egy illinoisi ügyvéd, és hogy országos tapasztalata mindössze egyetlen, képviselőházban eltöltött ciklusra korlátozódik. Ráadásul 1858-ban elvesztette az illinoisi csatát is az USA egyik szenátori helyéért ősrégi mumusával, Stephen Douglasszal szemben. Most azonban, hogy 52 éves korára négy évre bevette a Fehér Házat, egy olyan alkotmányos válság kellős közepén találta magát, amekkorával ennek a nemzetnek még sosem kellett szembenéznie.

– Azt kell mondanom, asszonyom, hogy nem hagyhatom figyelmen kívül mások véleményét sem, amivel naponta árasztanak el. A tábornoknak nem lett volna szabad bevonnia a feketéket ebbe a háborúba. Ez a harc egy nagy nemzeti célért folyik, amihez a feketéknek semmi közük.

– Ön téved, uram.

Eddig hagyta ezt a nőt, hogy érveljen, tudva, hogy csak a férjét védelmezi, ahogyan azt egy feleségnek tennie kell.

De mostanra már mindkét Fremont az árulás szélére került.

– Asszonyom, a tábornok cselekedetei arra késztették Kentucky államot, hogy fontolóra vegye, az Unióban marad vagy esetleg csatlakozik a lázadókhoz. Maryland, Missouri és több határos állam szintén ezt latolgatja. Ha ennek a konfliktusnak az lesz a tétje, hogy felszabadítjuk-e a rabszolgákat, akkor biztosan veszítünk.

A nő szólásra nyitotta a száját, de az elnök felemelt kezével elhallgattatta.

– Senkiben ne legyen kétség, nekem az a feladatom, hogy megmentsem az Uniót. Az Alkotmány szerinti legrövidebb úton-módon meg fogom menteni. Minél hamarabb helyre lehet állítani az egész országban az egységes rendet, az Unió annál hamarabb lesz hasonló ahhoz, amilyen korábban volt. Ha úgy tudom megmenteni az Uniót, hogy egyetlen rabszolgát sem szabadítok fel, akkor ezt fogom tenni. Ha úgy, hogy az összeset felszabadítom, akkor azt. Ha úgy, hogy egy részüket felszabadítom, másokat meg nem, akkor meg azt. Amit a rabszolgasággal és a színes bőrűekkel fogok tenni, azt azért teszem, mert úgy hiszem, hogy ez segít megtartani az Uniót. Amitől tartózkodom, azt azért teszem, mert úgy hiszem, az nem segít az Unió megmentésében. Kevesebbet fogok tenni, ha úgy látom, hogy amit teszek, nem tesz jót az ügynek, és többet, valahányszor úgy érzem, hogy azzal használok.

– Akkor ön nem az én elnököm, uram. És nem lesz azoké sem, akik önre szavaztak.

– De én vagyok az elnök. Úgyhogy ezt üzenem a tábornoknak. Azért lett nyugatra küldve, hogy a sereget Memphisbe vigye, és nyomuljon onnan kelet felé. Még mindig ez a parancs. Vagy engedelmeskedik, vagy le lesz váltva minden tisztségéből.

– Figyelmeztetnem kell, uram, hogy baj lehet, ha továbbra is szembeszáll a tábornokkal. A generális önállósíthatja magát.

A szövetségi kincstár üres. A hadügyminisztérium egy káosz. Sehol a láthatáron olyan unionista sereg, amely felkészült lenne az előrenyomulásra. Most meg még ez a nő és szemtelen férje is lázadással fenyegetőzik? Mindkettejüket le kéne tartóztatnia. Sajnos azonban Fremont egyoldalú felszabadító proklamációja népszerű lett az abolicionisták és a liberális republikánus pártiak között, akik mostanra már véget akartak vetni a rabszolgatartás intézményének. Ha merészen megtámadná a bajnokukat, az könnyen politikai öngyilkossággá válhatna.

– Vége a találkozónknak – szögezte le szárazon.

A nő átható pillantást vetett rá, amiben tükröződött, nincs ahhoz szokva, hogy elbocsássák. Az elnök azonban figyelmen kívül hagyta az asszony megvető mosolyát, és keresztülment a szobán, hogy kinyissa neki az ajtót. Személyi titkára, Hay és egy inas is szolgálatban volt. Mrs. Fremont szó nélkül elment Hay mellett, az inas pedig mutatta neki az utat. Megvárta, amíg meghallotta, hogy nyílik, majd becsukódik a bejárati ajtó, azután intett csak Hay-nek, hogy jöjjön be hozzá a szalonba.

– Ezt a szemtelen nőszemélyt! – mondta. – Még le sem ültethettem. Nem hagyott erre esélyt. Annyi mindennel vádolt meg azonnal, hogy minden ravasz taktikámat be kellett vetnem, hogy ne keveredjek vitába vele.

– A férje sem jobb. A parancsnoki tevékenysége kész kudarc.

Lincoln bólintott.

– Fremontnak az a hibája, hogy elszigeteli magát. Nem tudja, hogy mi történik abban az ügyben, amivel foglalkozik.

– És nem hallgat senkire.

– Az asszony tulajdonképpen azzal fenyegetőzött, hogy Fremont saját kormányt alakíthat.

Hay undorodva csóválta a fejét.

Lincoln elhatározásra jutott.

– A tábornokot leváltjuk. De csak akkor, amikor megfelelő helyettest találunk. Cserkésszen be egyet. Természetesen feltűnés nélkül.

Hay bólintott.

– Értettem.

Lincoln észrevett egy nagy borítékot hűséges segédje kezében, és feléje intett.

– Az micsoda?

– Ma érkezett Pennsylvaniából. Wheatlandből.

Ismerte a helyet. Elődjének, James Buchanannek volt ott családi háza. Annak a férfinak, akit északon csak becsméreltek. Sokan azt mondták, hogy egyengette az utat Dél-Karolina előtt, hogy elszakadjon, amikor azért az északiaknak a rabszolgatartás kérdése felvetésével tanúsított türelmetlen beavatkozását okolta.

Kemény, merész kijelentés egy elnöktől.

Aztán Buchanan még ennél is tovább ment és kijelentette, hogy a rabszolgatartó államokat békén kell hagyni, hadd alakítsák ki saját belső intézményeiket. Az északi államoknak pedig el kellene törölniük minden olyan törvényt, ami a rabszolgákat szökésre ösztönzi. Ha nem így történik, akkor az összes, magát sértve érző államnak, miután kimerített minden békés és alkotmányos lehetőséget a dolgok helyreállítására, joga van forradalmi ellenállásra az Unió kormányával szemben.

Ez pedig egyenértékű a lázadás elnöki jóváhagyásával.

– Mit akar a volt elnök?

– Nem nyitottam fel. – Hay átadta a borítékot, amelyre keresztben, nagy betűkkel az volt írva: KIZÁRÓLAG MR. LINCOLN KEZÉBE. – Tiszteletben tartottam a kérést.

Lincoln fáradt volt, Mrs. Fremont pedig még a maradék életerőt is kiszippantotta belőle a hosszú nap végén. De kíváncsi is volt. Buchanan olyan szívesen hagyta ott hivatalát! A beiktatás napján, amikor visszafelé kocsiztak a Kapitóliumtól, a volt elnök egyértelművé tette terveit. Ha ugyanannyira boldogan foglalod el most a helyed a Fehér Házban, ahogyan én visszatérek Wheatlandbe, akkor rendkívül boldog embernek kell lenned.

– Elmehet – mondta Hay-nek. – Ezt még elolvasom, aztán magam is lefekszem.

A titkára kiment, ő pedig leült egyedül a szalonban. Feltörte a viaszpecsétet a borítékon, aztán kicsúsztatott belőle két oldalt. Az egyik egy időtől megbarnult, vízfoltos, száraz és töredezett pergamen volt. A másik egy újabb, puhább levélpapír, amelyen férfias kézvonás, fekete tintás szöveg látszott.

Először ezt olvasta el.

Sajnálatra méltó hely ez az ország, amit itt hagyok neked, és ezért bocsánatot kérek. Az elsô hibám az volt, amikor a beiktatásomkor azt mondtam, nem akarom még egyszer jelöltetni magam. A szándékom tiszta volt. Azt akartam, hogy semmi se befolyásolja a magatartásomat a kormányzásban, csakis az a szándékom, hogy híven és hathatósan szolgáljak, hogy aztán jólesôen maradjak meg honfitársaim emlékében. Sajnos nem ez történt. Amikor az eskütételem után visszatértem a Fehér Házba, ott egy lepecsételt boríték várt rám, hasonló méretû ehhez. Egy levél volt benne elôdömtôl, Mr. Pierce-tôl, meg az a másik dokumentum, amit mellékelek. Pierce azt írta, hogy a mellékletet elôször maga Washington kapta kézhez, és ô döntött úgy, hogy aztán szálljon elnökrôl elnökre, és mindegyik elnök azt csinál vele, amit jónak lát. Tudom, hogy sokakhoz hasonlóan te is engem okolsz a jelenlegi konfliktus miatt. De mielôtt továbbra is bírálnál, olvasd el a dokumentumot! A magam részérôl megpróbáltam mindenképpen teljesíteni a benne foglaltakat. Figyelmesen hallgattam a beiktatási beszédedet. Az Uniót szó szerint örök érvényûnek nevezted. Ne legyél ebben annyira biztos! A látszat néha csal! Elôször nem szándékoztam továbbadni a dokumentumot, inkább a tûzbe hajítottam volna. Ám az utóbbi hónapokban, távol a kormányzás zûrzavarától és a nemzeti válság nyomásától, arra a következtetésre jutottam, hogy az igazságot nem lehet megkerülni. Amikor Dél-Karolina rést ütött az Unión, nyilvánosan kijelentettem: lehet, hogy én leszek az Egyesült Államok utolsó elnöke. Te ezt nevetségesnek minôsítetted. Talán majd belátod, hogy nem is voltam olyan bolond, mint azt hitted. Most úgy érzem, hogy becsületesen elvégeztem a feladatomat, bár lehet, hogy nem tökéletesen. Bárhogy legyen is, azt az érzést viszem majd magammal a sírba, hogy legalább jót akartam a hazámnak.

Lincoln felnézett a papírlapból. Milyen különös panasz! És az üzenet? Ami elnökről elnökre száll? Amit Buchanan mostanáig visszatartott?

Megdörgölte fáradt szemét, és kézbe vette a másik lapot. Azon már megfakult a tinta, az írásmód meglehetősen cikornyás volt, nehezen olvasható.

A lap alján aláírások.

Átfutotta az írást.

Aztán ismét elolvasta.

Alaposabban.

Az alvás már nem volt fontos.

Mit is írt Buchanan?

A látszat néha csal!

– Ez nem lehet igaz! – mormolta.

EGY

DÁNIA PARTJAI KÖZELÉBEN

OKTÓBER 8., SZERDA

19 ÓRA 40 PERC

Cotton Malone egyetlen pillantással felmérte, hogy gondban van.

Az Øresundon, amely az észak-dániai Zealand szigetét a dél-svédországi Scaniától elválasztja, és általában a világ egyik legforgalmasabb vízi útvonala, most alig volt valaki. Csak két kisebb hajó a láthatáron a szürkéskék vízen – az övé, meg a feléjük tartó, sebesen közeledő.

Közvetlenül az után vette észre a hajót, hogy elhagyták a kikötőt Landskronában, a csatorna svéd oldalán. Egy hétméteres, dupla belső terű, piros-fehér hajót. Ő a csatorna dán oldalán, Koppenhága mellett bérelte a maga ötméteres, egyterű hajóját. A motor bömbölve szántotta a mérsékelt hullámokat, az ég felhőtlen, a csípős levegő szélmentes – Skandináviához képest igazán kellemes őszi idő volt.

Három órával korábban békésen dolgozgatott a Højbro Pladson lévő könyvesboltjában. Úgy tervezte, hogy majd a Café Nordenben vacsorázik, ahogy szinte minden este. De az a hívás Stephanie Nelle-től, korábbi főnöknőjétől az Igazságügyi Minisztériumból, mindent megváltoztatott.

– Egy szívességet kérnék – mondta Stephanie. – Nem tenném, ha nem lenne vészhelyzet. Van egy Barry Kirk nevű ember. Rövid, fekete haj, pisze orr. El kéne érte menned. – Hallotta a nő hangjában a sürgető kérést. – Egy ügynököm odafelé tart, de feltartóztatták. Nem tudom, mikorra érhet oda, de ezt az embert fel kell venni. Azonnal.

– Gondolom, nem árulod el, miért.

– Nem tehetem. De te vagy hozzá legközelebb. A csatorna túloldalán, Svédországban várja, hogy valaki kimentse.

– Úgy tűnik, baj van.

– Egy ügynököm eltűnt. – Malone utálta, ha ezt kellett hallania. – Kirk talán tudja, hol van, ezért fontos, hogy hamar biztonságba kerüljön. Remélem, így megelőzhetjük a bajt. Csak vidd a boltodba és tartsd ott, amíg az emberem megérkezik érte!

– Gondoskodom róla.

– Még valamit, Cotton! Vidd magaddal a pisztolyodat!

Rögtön felsietett a harmadik emeleti lakásába, amely a könyvesbolt fölött volt, előhúzta az ágya alól a hátizsákját, amelyet mindig készenlétben tartott igazolványokkal, pénzzel, mobillal és a Magellán Ügyosztálytól kapott Berettájával, amelynek megtartását Stephanie engedélyezte, miután nyugállományba vonult.

Ez a fegyver most hátul, a nadrágjába tűzve pihent, a dzsekije alatt.

– Közelednek – mondta Barry Kirk.

Mintha ő nem tudná! Két motor mindig jobb, mint egy!

Szorosan fogta a kormányt, a gázkart háromnegyednél tartotta. Úgy döntött, teljes gázra kapcsol, és a hajó eleje kiemelkedett, ahogy felgyorsult. Hátrapillantott. Két ember volt a másik hajóban – az egyik kormányzott, a másik egy pisztollyal a kezében állt.

Hát ez egyre jobb lesz!

Még nem jártak a csatorna felénél sem, továbbra is a svéd oldalon haladtak, átlósan délnyugat, azaz Koppenhága felé. Mehetett volna kocsival is, át az Øresund-hídon, ami Dániát és Svédországot köti össze, de az egy órával tovább tartott volna. A vízi út gyorsabb volt, és Stephanie sürgette, ezért bérelt egy orrmotoros, kétüléses kishajót abban a boltban, ahol efféléket intézni szokott. Sokkal olcsóbb kibérelni egy csónakot, mint fenntartani, különösen, ha valaki olyan keveset használja a vízi közlekedést, mint ő.

– Mit akar csinálni?

Hülye kérdés. Ez a Kirk egyértelműen bosszantó! A kikötőben talált rá, amint fel-alá járkált, pontosan ott, ahol Stephanie mondta, és minél gyorsabban el akart onnan tűnni. Megvoltak a jelszavak, hogy fölismerjék egymást. Az övé Joseph volt, Kirké pedig Moroni.

Furcsa választás!

– Tudja, kik ezek az emberek? – kérdezte.

– Meg akarnak ölni.

Malone továbbra is Dánia felé irányította a hajót, amelynek teste nagy lökésekkel és huppanásokkal tört előre a hullámokon, tajtékot fröcskölve.

– És miért akarják megölni? – kérdezte, a motor zaját túlkiabálva.

– Maga pontosan kicsoda?

Malone gyors pillantást vetett Kirkre.

– Az a fickó, aki éppen megmenti a maga seggét.

A másik hajó már harmincméternyire sem volt.

Malone szeme végigfutott a horizonton, de sehol nem látott egyetlen vízi járművet sem. Már kezdett sűrűsödni a homály, az ég azúrkékje szürkült.

Egy pukkanás.

Aztán még egy. Megpördült.

Az üldöző hajóban álló férfi lőtt rájuk.

– Hasra! – ordította Kirknek.

Ő is lebukott, de közben változatlanul tartotta a sebességet és az irányt.

Két újabb lövés.

Az egyik tőle balra, az üvegbe csapódott.

A másik hajó most már legfeljebb tizenötméternyire volt. Malone úgy döntött, hogy ad üldözőiknek egy kis pihenőt. Hátranyúlt, elővette a pisztolyát, és küldött feléjük egy golyót.

A másik hajó jobbra kanyarodott.

Még mindig csaknem két kilométerre voltak a dán partoktól, majdnem az Øresund közepén. A másik hajó ismét kanyarodott, és most jobbról közeledett, el akarván vágni az útjukat. Látta, hogy a férfi kezében már nem pisztoly, hanem egy rövid csövű automata géppisztoly van.

Csak egyet tehetett.

Egyenesen feléjük irányította a hajót.

Ideje kipróbálni: melyikük fog kitérni?

Fegyverropogás hallatszott. Hasra vágta magát, de egyik kezével továbbra is tartotta a kormányt. Golyók fütyültek el a feje fölött, néhány pedig a hajótestbe csapódott. Óvatosan kikukucskált. A másik hajó balra fordulva került, hogy megpróbáljon hátulról támadni, amerről a nyitott fedélzet nem sok fedezéket kínált.

Úgy döntött, legjobb a közvetlen támadás.

De azt jól kell időzíteni.

A hajót továbbra is előrekormányozta, csaknem teljes sebességgel. A másik hajó orra változatlanul feléjük irányult.

– Maradjon fekve! – mondta Kirknek.

Nem kellett attól tartania, hogy Kirk nem engedelmeskedik. A férfi a fedélzet deszkáihoz simult, az oldalfal alatt. Malone kezében még mindig ott volt a Beretta, de nem mutatta. A másik hajó csökkentette a kettejük közti távolságot.

Méghozzá gyorsan.

Ötven méter.

Negyven.

Harminc.

Visszarántotta a gázkart és üresbe tette. Azonnal lelassultak. A hajó orra ismét vízbe merült. Még siklottak néhány métert, aztán megálltak. A másik hajó tovább közeledett.

Velük párhuzamosan.

A géppisztolyos férfi célzott.

De mielőtt elsüthette volna a fegyverét, Malone mellbe lőtte.

A másik hajó elszáguldott mellettük.

Malone ismét sebességbe tette a kart, és a motor életre kelt.

Látta, hogy a másik hajóban a kormányos lenyúl, és fölveszi a géppisztolyt. Egy nagy kanyarral ismét keresztezni akarta az útjukat.

A csele bejött!

De még egyszer nem fog.

Még mindig vagy másfél kilométer volt a dán partokig, ő pedig nem tudott gyorsabban haladni a másiknál. Persze cselezhet, manőverezhet, no de meddig? Nem. Meg kell állnia, és harcolnia kell.

Előrenézett, hogy felmérje a terepet.

Koppenhága külvárosától mintegy nyolc kilométerre északra volt, közel ahhoz a helyhez, ahol egykor öreg barátja, Henrik Thorvaldsen élt.

– Odanézzen! – hallotta Kirköt.

Megfordult.

A másik hajó most százméternyire volt, és közeledett. De az egyre szürkülő nyugati égboltból egy felsőszárnyas, egymotoros Cessna csapott le éppen. Jellegzetes, háromkerekű futóműve, amely két méterre sem volt a víz fölött, szinte súrolta a hajót, a kerekek majdnem vízbe lökték a kormányost, aki lebukott, és a kezét is lekapta a kormányról, mert a hajó élesen balra kanyarodott.

Malone kihasználta a pillanatot, és egyenesen támadója felé indult.

A repülő fölfelé kanyarodott, majd amikor elég magasra ért, megfordult, hogy ismét lecsapjon. Malone nem tudta, hogy a pilóta észrevette-e, hogy a hajó fedélzetén van egy géppisztoly, amelyet bármikor fölfelé emelhetnek. Egyenesen arra száguldott, amennyire csak bírta a motorja. A másik hajó mostanra megállt, és vezetője csak a repülőre figyelt.

Ami lehetővé tette, hogy Malone még közelebb kerüljön.

Hálás volt a figyelemelterelésért, de ez a segítség rövidesen katasztrófába torkollhat! Látta, hogy a géppisztoly csöve a repülőre irányul.

– Jöjjön ide! – ordította Kirknek.

A férfi nem mozdult.

– Ne akarja, hogy én rángassam ide!

Kirk talpra állt.

– Tartsa a kormányt! Menjünk egyenesen!

– Mi? Én?

– Csinálja!

Kirk megmarkolta a kormányt.

Malone a hajófarba lépett, megvetette a lábát, és célzásra emelte fegyverét.

A repülő tovább közeledett. A másik férfi szintén emelte a fegyverét. Malone tudta, hogy nem sok esélye van egy ennyire imbolygó fedélzeten. A másik férfi ekkor észrevette, hogy a hajó ugyanúgy feléje tart, mint a repülő.

Mindkettő fenyegetést jelent.

Mit tegyen?

Malone kétszer lőtt. Nem talált.

A harmadik lövés eltalálta a másik járművet.

A férfi jobbra rántotta a kormányt, mert úgy döntött, hogy a hajó jelenti a nagyobb gondot. Malone negyedik lövése a férfi mellébe fúródott, amitől az megpördült, és a tengerbe zuhant.

A repülő elzúgott fölöttük, csaknem a vízbe érő kerekekkel.

Kirk és ő is lebukott.

Megragadta a kormányt, aztán lelassította a hajót, és visszafordította a támadóik felé. Hátulról közelítették meg, célzásra emelt pisztollyal. Egy holttest lebegett a vízen, egy másik a fedélzeten feküdt. Senki más nem volt a hajón.

– Maga aztán nem semmi! – mondta Kirknek.

Csend támadt, csak az üresen járó motor dohogott. A víz csapkodta mindkét hajótestet. Értesíteni kellene a hatóságokat. A svédeket? A dánokat? De minthogy az ügyben benne volt Stephanie és a Magellán Ügyosztály, tudta, hogy a helyi hatóságok értesítése ilyenkor szóba se jöhet.

A nő ezt utálta.

Fölnézett a szürke égre és látta, hogy az immár több száz méter magasan lévő Cessna közvetlenül feléjük tart.

Valaki kiugrott a gépből.

Ernyő nyílt, alákapott a szél, az ejtőernyős pedig szűk spirálokban ereszkedett egyre lejjebb. Malone is ugrott már néhányszor ejtőernyővel, úgyhogy látta, hogy az illető érti a dolgát, bedönti az ernyőt, egyenesen feléjük kormányozza magát, és tőlük alig ötvenméternyire, lábbal előre belemerül a vízbe.

Malone odakormányozta a hajót.

A férfi, aki fölkapaszkodott a fedélzetre, húszas éveinek végén járhatott. Szőke haja inkább tűnt tépettnek, mint vágottnak, barátságos, borotvált arcán széles, meleg mosoly. Sötét garbót és farmernadrágot viselt izmos testén.

– Elég hideg ez a víz – mondta a fiatalember. – Nagyra értékelem, hogy megvártak. Sajnálom, hogy késtem.

Malone a kelet felé tovarepülő, egyre halkuló hangú Cessna felé bökött.

– Van valaki a fedélzeten?

– Nincs. Robotpilótás. De már nincs benne sok üzemanyag. Néhány perc múlva belezuhan a Balti-tengerbe.

– Jelentős kár.

A fiatalember vállat vont.

– A pofa, akitől elloptam, majd leírja veszteségként.

– Ki maga?

– Jaj, elnézést! Néha megfeledkezem az illemről. – Vizes kezét nyújtotta. – Luke Daniels a nevem. A Magellán Ügyosztályról.

KETTŐ

KALUNDBORG, DÁNIA

20 ÓRA

Josepe Salazar várt, hogy a férfi összeszedje magát. Foglya félájultan feküdt a cellában, de ahhoz eléggé éberen, hogy hallja, amikor ezt mondta neki: – Fejezd be!

A férfi kissé megemelte a fejét a piszkos kőpadlóról.

– Azon gondolkodom… három napja… hogy hogyan lehet ilyen kegyetlen? Maga hisz… a Mennyei Atyában. Maga állítólag… Isten teremtménye…

Salazar nem látott ebben ellentmondást.

– A próféták is szembenéztek akkora vagy még nagyobb veszélyekkel, mint amilyenekkel én kerülök szembe manapság. De ők sosem haboztak megtenni, amit meg kellett tenniük.

– Igazat beszélsz – mondta neki az angyal.

Fölpillantott. Az alak ott lebegett, tőle alig egyméternyire, bő fehér lepelben, szikrázó fényben, tisztán, akár a villám, fényesebben, mint bármi, amit eddig valaha látott.

– Ne habozz, Josepe! Egyetlen próféta sem habozott megtenni, amit meg kellett tennie.

Tudta, hogy a foglya nem hallja az angyalt. Senki sem hallotta, csak ő. De a földön fekvő férfi észrevette, hogy a tekintete a cella hátsó falára összpontosul.

– Mit néz?

– Egy tündöklő látványt.

– Nem értheti, amit mi tudunk.

Salazar a fogoly felé fordult.

– Elkaptam Kirköt.

Még nem kapott jelentést arról, hogy mi történt Svédországban, de az emberei korábban már jelezték, hogy a célpont a látóterükbe került. Végre! Három nap után! Éppen ennyi ideje volt már ez az ember is ebben a cellában, étlen-szomjan. A bőre kirepedezett és megfakult, az ajka cserepes volt, az orra betört, a szeme beesett. Lehet, hogy egy-két bordája is eltört. Hogy a kínjait még fokozzák, egy vödör víz állt a rácson kívül, jól láthatóan, de el nem érhetően.

– Szorongasd meg! – utasította az angyal. – Meg kell értenie, hogy nem tűrjük a pimaszságot. Azoknak, akik ideküldték, tudniuk kell, hogy harcolni fogunk. Sok még a tennivaló, ők pedig az utunkba álltak. Törd meg!

Mindig megfogadta az angyal tanácsait. Hogy is ne tette volna? Hiszen azok egyenesen a Mennyei Atyától származtak! Ez a fogoly pedig kém volt. Az ellenség küldte.

– Mindig keményen bántunk a kémekkel – mondta az angyal. – Eleinte sok volt belőlük és nagy károkat okoztak. Vissza kell fizetnünk ezekért!

– De nem kéne szeretnem őt? – kérdezte a jelenségtől. – Ő is Isten gyermeke.

– Kihez… beszél?

A fogolyhoz fordult és azt kérdezte: – Kinek dolgozik?

Semmi válasz.

– Mondja meg!

Hallotta, hogy emelt hangon beszél. Ez szokatlan volt tőle. Híres volt arról, hogy mindig halkan, udvariasan szól, megőrizve higgadtságát – ami sokszor nem volt egyszerű. A tisztesség már kihalt művészet, szokta mondogatni az apja.

A vödör víz a lába előtt állt.

Belemerítette a nagykanalat, aztán a tartalmát a rácson túlra loccsantotta, megnedvesítve vele a fogoly sebes arcát. A férfi a nyelvével próbált a lehető legtöbb frissítőhöz jutni. De háromnapnyi szomjúságot ennyivel nem lehetett csillapítani.

– Mondja el azt, amit tudni akarok!

– Még… vizet!

Szánalmat már rég nem érzett. Szent küldetése volt, és milliók sorsa függött a döntésétől.

– Véráldozatra van szükség – mondta az angyal. – Ez az egyetlen megoldás.

A tanok szerint vannak olyan bűnök, amelyekre az ember nem kaphat feloldozást ezen a világon, sem az eljövendő világban. De ha nyitva tartja a szemét, megláthatja valódi állapotát, biztosan hajlandó lesz vérét ontani a bűnök jóvátételéért.

– Isten fiának vére az emberek által elkövetett bűnökért ontatott – mondta az angyal. – És ma is vannak olyan bűnök, amelyeket csak úgy lehet levezekelni, ha, mint a régi időkben, egy oltáron ontjuk a vért. De vannak olyan bűnök is, amelyeket nem lehet megváltani egy bárány, egy borjú vagy egy vadgalamb vérével. Ezeket csakis egy ember vérével lehet jóvátenni.

Ilyen bűnök a gyilkosság, az erőszak, a hazugság, a szerződésszegés és a hitehagyás.

Leguggolt, és a rács túloldalán fekvő makacs lelket nézte.

– Maga nem állíthat meg. Senki sem teheti. Aminek meg kell történnie, az meg is fog történni. De kész vagyok némi engedményre magával kapcsolatban. Csak mondja meg, hogy kinek dolgozik és mi a feladata, és aztán magáé ez a víz.

Ismét belemerítette a nagykanalat, és odanyujtotta.

A férfi hason feküdt, karjai kinyújtva, arca a nedves földön. Lassan a hátára fordult, szemét a plafonra függesztve.

– Ügynök vagyok… az Igazságügyi… Minisztériumban… A sarkában… vagyunk.

Az Egyesült Államok kormánya! Már 180 éve csak akadályt jelentett!

De vajon mennyit tud az ellenség?

A férfi feléje fordította a fejét, és fáradtan nézett rá.

– Ha engem megöl, azzal… semmit sem ér el… Csak még több… bajt okoz magának.

– Hazudik! – mondta az angyal. – Azt képzeli, megfélemlíthet minket.

Szavát tartva átlökte a kanalat a rácson. A férfi elkapta, és mohón a szájába döntötte a tartalmát. Salazar közelebb tolta a vödröt, és a férfi még több vizet lapátolt a szájába.

– Ne bizonytalankodj! – mondta az angyal. – Olyan bűnt követett el, amiről ő is tudja, hogy megfosztja őt az áhított felmagasztalástól. És azt nem érheti el kiontott vér nélkül. Amint a vérét ontja, vezekel a bűnéért, megmenekül és Istennél üdvözül. Nincs olyan férfi vagy nő, aki ne mondaná, hogy „ontsátok véremet, hadd üdvözüljek Istenemnél”.

Ilyen valóban nincs.

– Sok példa volt már arra, Josepe, hogy embereket jogosan megöltek, hogy ezzel vezekeljenek bűneikért. Láttam rengeteg embert, akiknek lehetőségük lett volna üdvözülni, ha elvették volna az életüket, ha vérüket engesztelésül ontották volna a Mindenhatónak. De ők most mind a Sátán angyalai.

Nem úgy, mint ez a titkos megbízott, aki Isten szavaival szólt.

– Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat! Ha segítségre van szüksége, segítsd meg! Ha üdvözülni szeretne, és ehhez az kell, hogy vére fesse meg a földet, akkor az üdvözüléséhez ontsd vérét! Ha olyan bűnt követtél el, amely véráldozatot kíván, ne nyugodj addig, amíg a véredet nem ontod, hogy elérhesd az üdvözülést! Így kell szeretni az emberiséget!

Levette szemét a látomásról, és a fogolyhoz fordult.

– Kívánja az üdvözülést?

– Ez miért érdekli magát?

– Nagyok a bűnei.

– Ahogy a magáéi is.

Az övéi mások voltak. Az igazság kiderítése érdekében tett hazugság nem hazugság. Megölni valakit az illető üdvözüléséért, az jótett. Az örök békével tartozott ennek a bűnösnek, ezért a zakója alá nyúlt és elővett egy pisztolyt.

A fogoly szeme tágra nyílt. Megpróbált hátrébb kúszni, de sehová nem menekülhetett.

Könnyű lenne megölni.

– Ne még! – mondta az angyal.

Leengedte a fegyvert.

– Még szükségünk van rá.

A jelenség ezután fölemelkedett, míg alakja el nem tűnt a mennyezetben. A cella homályban maradt, mint a fény megérkezése előtt.

Lágy mosoly játszott az ajkán.

Szemében új fény gyulladt, amit annak tulajdonított, hogy engedelmességéért égi dicséretben részesült. Az órájára pillantott, és visszaszámolt nyolc órát.

Utahban dél van.

Értesítenie kell Rowan Vént.

HÁROM

UTAH DÉLI RÉSZÉN

12 ÓRA 2 PERC

Thaddeus Rowan szenátor kiszállt a Land Roverből, és élvezte, ahogy a nap átmelegíti az arcát. Egész életében Utahban lakott, és most ennek az államnak volt vezető szenátora, immár 33 éve. Tekintélyes, befolyásos ember volt – elég fontos ahhoz, hogy a belügyminiszter személyesen repüljön ide, hogy kalauzolhassa.

– Gyönyörű hely – mondta a miniszter.

Utah déli része a szövetségi kormányhoz tartozott, olyan képződményekkel, mint a Boltív, a Parlament-szikla vagy a Bryce-kanyon. Itt, a Zion Nemzeti Parkban 147 ezer hektár terült el északnyugatról délkelet felé, a 15-ös és a 9-es autópálya között. Egykor a pajut indiánok lakták, de 1863-tól kezdve, amikor az Utolsó Napok Szentjei elkezdtek a Nagy Sóstótól dél felé terjeszkedni, kiszorították őket, és a sivár területnek a Zion nevet adták. Isaac Behunin, az első mormon, aki itt letelepedett a fiaival, azt mondta, hogy az ember imádhatja Istent e hatalmas katedrális-sziklák között éppúgy, mint ember által épített templomokban. De miután 1870-ben Brigham Young ide látogatott, és ezzel nem értve egyet, a helyet Nemzionnak nevezte, ez a gúnynév megmaradt.

Rowan a Nagy Sóstótól a 380 kilométeres távot helikopteren tette meg, és a parkban szállt le a miniszterrel. A helyi főfelügyelő várta őket. A Szenátus Hitelezési Bizottságának elnöki tiszte számos extra jövedelemmel járt. Ebből csak az egyik volt az, hogy Rowan jóváhagyása nélkül egyetlen fillért sem költhettek sehol, semmire.

– Csodálatos vidék – mondta a miniszternek.

Korábban már többször is túrázott ebben a vörös sziklás sivatagban, amelyet olyan keskeny kanyonok szabdaltak, hogy a napfény sosem ért a hasadék aljára. A környékbeli városokban Szentek laktak, más néven mormonok. Egyes Szentek, mint ő maga is, nem sokat törődtek az elnevezéssel. Ez még a 19. század közepéről származott, amikor az előítéletek és a gyűlölet fokozatosan nyugat felé kényszerítette őket, míg meg nem telepedtek a Nagy Sóstó elszigetelt medencéjében. Az ősei az első szekerek egyikével érkeztek, 1847. július 24-én. Akkor semmi más nem volt itt, csak zöld fű, és – ha hinni lehet a szájhagyománynak – egyetlen fa.

Magányos gyönyörűség. Így írták le a mormonok.

Amikor vezetőjük, Brigham Young ideérkezett, láztól elgyötörten, az egyik szekéren fekve, állítólag fölkelt, és kijelentette: Ez az a hely.

Több tízezer telepes követte, elkerülve a bevett utakat, az úttörő mormonok által vágott ösvényeken, gabonát ültetve az út mentén, hogy a később erre vándorlóknak legyen mit enni. Azon a napon, az első hullámban 143 férfi, 3 nő, 2 gyermek, 70 szekér, egy ágyú, egy csónak, 93 ló, 52 öszvér, 66 ökör, 19 tehén, 17 kutya és néhány csirke lelt otthonra.

– Itt van, mindjárt a hegygerinc mögött – mondta a főfelügyelő, előremutatva.

Csak ők hárman jöttek el a helikoptertől a Land Roverrel. Mindegyikük bokacsizmát viselt, meg farmernadrágot, hosszú ujjú inget és kalapot. Rowan teste 71 évesen is erős volt; lába készen állt arra, hogy megbirkózzon a félelmetes környezettel.

– Hol vagyunk? – kérdezte. – Hatvan kilométerre a parkon belül?

A főfelügyelő bólintott.

– Lehet az hetvennél is több. Ez egy szigorúan őrzött terület. Nem engedjük itt sem a túrázást, sem a kempingezést. A szűk kanyonok túl veszélyesek.

Rowan ismerte az adatokat. Évente hárommillióan látogattak el Zionba, amivel a Parkot Utah legnépszerűbb helyévé tették. Mindenhez engedély kellett, méghozzá oly sok, hogy sziklamászók, vadászok és természetvédelem-ellenes aktivisták könnyítéseket követeltek. Magánemberként egyetértett velük, de kivonta magát ezekből a harcokból.

A főfelügyelő bevezette őket egy függőleges falú kanyonba, amely tele volt nagy karéjú juharral. Repcsény és sűrű kreozotbokrok között drótszerűen álló fűcsomók meredeztek. Magasan fent, a tiszta égbolton egy kondorkeselyű lebegett, időnként eltűnve, majd ismét fölbukkanva.

– A kirándulók miatt került napvilágra az egész – mondta a főfelügyelő. – Hárman beszöktek a parknak erre a részére a múlt héten. Egyikük lezuhant, és eltörte a lábát, úgyhogy mentőhelikoptert kellett hívnunk. És ekkor fedeztük fel ezt.

A főfelügyelő előremutatott, egy sötét hasadékra a sziklafalban. Rowan tudta, hogy a homokkőben nem ritkák a barlangok, és hogy Dél-Utahban is több ezer van belőlük.

– Augusztusban egy gyors lefolyású árvíz volt ebben a körzetben – folytatta a főfelügyelő. – Három napon át zuhogott. Úgy gondoljuk, hogy a bejárat akkor tárult fel. Addig el volt zárva.

– És ön miért van itt? – kérdezte Rowan a kormánytisztviselőre nézve.

– Hogy biztosítsam, a Szenátus Hitelezési Bizottságának elnöke elégedett legyen a belügyi apparátus munkájával.

Ebben Rowan kételkedett, minthogy Danny Daniels elnök kormánya az utóbbi hét évben vajmi keveset törődött azzal, hogy mit gondol Utah vezető szenátora. Más volt a pártjuk, az övé irányította a Kongresszust, míg Danielsé a Fehér Házat. Az efféle helyzet általában együttműködésre és kompromisszumokra sarkall. De az utóbbi időben minden közeledési kísérlet hamvába holt. Patthelyzet, ez volt a legjellemzőbb kifejezés. Tovább bonyolította a dolgot, hogy Daniels most már második elnöki ciklusának a végéhez közeledett, és utódlása még bizonytalan volt.

Mindkét párt kereste a megoldást.

De a választások már nem érdekelték Rowant. Nagyszabásúbb tervei voltak.

Odamentek a nyíláshoz, a főfelügyelő ledobta a hátizsákját, és elővett három elemlámpát.

– Ez majd segít.

Rowan elvette az egyiket.

– Menjen előre!

Átfurakodtak a nyíláson, egy tágas barlangterembe, amelynek plafonja legalább hat méter magasan volt. Rowan lámpájának fénysugarával végigvizsgálta a bejáratot, és észrevette, hogy az egykor sokkal szélesebb és magasabb volt.

– Ez régebben jó nagy bejárat volt – mondta a főfelügyelő. – Mint egy hatalmas garázsajtó. De szándékosan befalazták.

– Ezt honnan tudja?

A férfi előremutatott lámpájának fénycsóvájával.

– Megmutatom. De vigyázzon! Az ilyen helyek a kígyók kedvencei.

Ezt már ő is gyanította. A vidéki Utah járása (csaknem hatvan év alatt) már megtanította arra, hogy tisztelje a tájat és annak lakóit is.

Tizenöt méterrel beljebb körvonalak kezdtek kibontakozni a homályból. Három szekeret számolt meg. Széles kerekűeket. Körülbelül három méter hosszúak, másfél méter szélesek. És magasak, bár csak a váz maradt meg, a hengeres vászontető már rég elfoszlott. Odalépett az egyikhez, és megütögette. Az egész keményfából készült, kivéve a kerekek rozsdaette küllőit. Általában 4 vagy 6 ló húzta őket, esetleg öszvérek vagy ökrök.

– A 19. században készültek – mondta a főfelügyelő. – Tudok róluk egyet s mást. A fennmaradásukat segítette a sivatagi levegő, meg az, hogy ide be voltak zárva. Érintetlenek, ami nagyon ritka.

Odament, és látta, hogy a szekerek üresek.

– Azon a nyíláson kellett bejönniük – mondta a főfelügyelő. – Úgyhogy sokkal nagyobbnak kellett lennie.

– Van még más is – mondta a miniszter.

Követte a fényt, és törmelékhalmazt vett észre. További szekerek maradványait, egymásra dobálva.

– Összetörték ezeket – mondta a főfelügyelő. – Úgy gondolom, húsz vagy még ennél is több lehetett belőlük idebent, amikor elkezdték szétverni őket.

Valójában huszonkettő. De nem szólt semmit. Inkább követte a főfelügyelőt, aki megkerülte a törmelékeket, és a lámpáik fénye ott csontvázakra vetült. Odament, miközben a laza kavics úgy csikorgott a bakancsa alatt, mint a megdermedt hó. Három holttestet számolt össze, és rögtön látta, hogyan haltak meg.

Golyónyomok a koponyáikban.

A ruházatból csak néhány foszlány maradt, meg két bőrkalap.

A főfelügyelő odébb mutatott a fénycsóvájával.

– Ő valamivel tovább élt.

Meglátta a negyedik áldozatot, a barlang falánál. Ennek koponyájában nem volt golyóütötte lyuk. Ehelyett a bordái voltak összetörve.

– Mellbe lőtték – mondta a főfelügyelő. – De még elég ideig élt ahhoz, hogy ezt föl tudja írni.

A fénycsóva olyasféle vésett írást mutatott a falon, amilyet már látott Utah egyéb barlangjaiban.

Lehajolt, és elolvasta a töredezett írást.

FJELDSTED HYDE WOODRUFF EGAN

ÁTOK A PRÓFÉTÁRA

NE FELEDJETEK MINKET

Rögtön felismerte a családnevek jelentőségét.

De csak ő, az Utolsó Napok Szentjeinek Jézus Krisztus Egyháza tizenkét apostolának egyike ismeri a személyazonosságukat!

– A prófétára való utalás miatt hívtuk önt – mondta a miniszter.

Rowan összeszedte magát és felállt.

– Igaza van. Ezek az emberek mormonok voltak.

– Mi is így gondoltuk.

Az emberiség történelme során Isten mindig próféták útján érintkezett gyermekeivel. Noé, Ábrahám vagy Mózes útján. Joseph Smith-t 1830-ban az Ég felkente a mormonok prófétájának, hogy helyreállítsa az Evangélium teljességét, Krisztus második eljövetelét várva. Így hát Smith alapított egy új egyházat. Azóta tizenhét ember viselte a próféta és elnök címet. Mind a tizenheten a Tizenkét Apostol Kvórumából kerültek ki, amely az egyház hierarchiájában közvetlenül a próféta alatt áll.

Az volt a terve, hogy ő legyen a tizennyolcadik.

És ebben segíthet ez a felfedezés.

Körülnézett a barlangban, és elképzelte, mi történt itt 1857-ben.

Minden ezzel a hellyel kapcsolatos dolog beleillett a legendába.

Csak most már mindez be is igazolódott.

NÉGY

KOPPENHÁGA, DÁNIA

20 ÓRA 40 PERC

Malone irányította a kishajót, miközben Luke Daniels, akinek a tengerben véget érő ugrása teljesen átáztatta a ruháját, a földön kuporgott, hogy ne érje a hideg légáramlat.

– Rendszeresen szokott ugrani? – kérdezte Malone.

– Több mint százszor ugrottam, de vízre már jó ideje nem érkeztem. – A fiatalember Kirkre mutatott, aki a hajó farában kuporgott, és a motor zaját túlharsogva azt kiáltotta: – Maga púp a hátamon!

– Elmondaná, hogy miért? – kérdezte Malone.

– Mit mondott magának Stephanie?

Ügyes! Kérdésre kérdéssel felelni!

– Csak annyit, hogy egy ügynök eltűnt, és ez a fickó tudhatja, hogy hol van.

– Így van. Ez a fickó pedig elrohant, mint egy leforrázott kutya.

– És miért?

– Mert egy besúgó. És a besúgókat senki sem szereti. – Luke Kirk felé fordult. – Ha majd partot értünk, el fogunk beszélgetni egymással.

Kirk nem szólt semmit.

Luke közelebb jött, továbbra is behajlított lábbal, kucorogva, hogy ne érje a szél, de a hajó rázkódását így is ki tudja egyensúlyozni.

– Mondja csak, Papikám, maga tényleg olyan jó, mint amilyennek mondják?

– Már nem annyira, de egyszer-egyszer még vagyok olyan jó, mint egykor.

– Szóval ismeri a dalt. Szeretem Toby Keith-t. Öt éve voltam egy koncertjén. Nem is hittem volna, hogy szereti a countryzenét.

– Nem tudom magát hová tenni.

– Az Egyesült Államok kormányának alázatos szolgálója vagyok.

– Ezt inkább én mondhatnám.

– Tudom. Stephanie mondta, hogy ezt mondjam.

– És azt tudja-e – folytatta Malone –, hogy a maga gépét majdnem elárasztották géppisztolylövésekkel? Ostobaság volt ilyen alacsonyan támadni.

– Láttam a fegyvert. De az a fickó egy imbolygó hajón állt, és úgy tűnt, magának segítségre van szüksége.

– Mindig ilyen vakmerő?

Visszavett a sebességből, ahogy közeledtek Koppenhága partjaihoz.

– El kell ismernie, hogy egész jó kis repülés volt. A kerekek nem lehettek még kétméternyire sem a víztől.

– Láttam már jobbat is.

Luke megjátszott fájdalommal tette a szívére a kezét.

– Ó, Papikám, maga most szíven döfött. Tudom, hogy egykor a haditengerészet ásza volt. Egy szuperharcos. De mondjon valami dicséretmorzsát! Valamit! Végtére is megmentettem az életét.

– Tényleg? Ezt tette volna?

Korábbi életében Malone Stephanie Nelle tizenkét eredeti ügynökének egyikeként dolgozott a Magellán Ügyosztályon. Georgetownban végzett ügyvéd és haditengerész parancsnok volt. Most 47 éves. De még mindig megvolt minden hajszála, idegszála és vágott az esze. Izmos testén számos sebhelyet viselt, amelyeket mind kötelességteljesítés közben szerzett, és ez volt az egyik oka annak, hogy három éve idő előtt nyugdíjba vonult. Most volt egy antikváriuma Koppenhágában, ahol elvileg mindenféle bonyodalomnak el kellett volna kerülnie őt.

– Gyerünk! Ismerje be! – sürgette Luke. – Nehezen tudott volna meglógni a fickók elől. Én mentettem meg magát.

Malone kivette sebességből a motort, miközben a dán királyi rezidencia előtt siklottak el, aztán jött a móló Nyhavnban, majd jobbra kanyarodott egy csendes csatornába. Közvetlenül a Christiansborg palota mögött kötött ki, egy seregnyi teraszos kávézó mellett, ahol hangoskodó kuncsaftok ettek, ittak, dohányoztak. Az ötvenméternyire lévő zsúfolt tér volt a Højbro Plads. Az otthona.

A motor leállt, ő pedig megpördült, és egy jobb felütést helyezett el Luke állán, amitől az ügynök hanyatt esett. A fiatalember megrázta magát, fölpattant, és ökölvívó állásba helyezkedett.

– Először is – mondta Malone –, ne hívjon Papikámnak! Másodszor, nem tetszik az önhitt viselkedése, mert ez emberek halálát okozhatja. Harmadszor, kik voltak azok, akik meg akartak ölni? És végül – mutatott Kirkre –, ki a fenét árul el ő?

Látta a fiatalember tekintetét, amely azt mondta: de szeretnék összeakaszkodni veled!

De mást is látott.

Csak nyugalom!

Egyik kérdésére sem kapott választ. Kijátszották, és ezt nem szerette.

– Tényleg eltűnt egy ember?

– Naná. És ez a fickó el tud vezetni hozzá.

– Adja ide a mobilját!

– Honnan tudja, hogy van nekem?

– A hátsó zsebében, láttam. A Magellán Ügyosztálytól kapta. Száz százalékig vízhatlan, amilyen nem volt még az én időmben.

Luke elővette a készüléket, és bekapcsolta.

– Hívja fel Stephanie-t!

Luke beütötte a számot.

Malone elvette a készüléket és így szólt: – Vigye Kirköt, és várjanak annál a kávézónál! Bizalmasan kell beszélnem Stephanie-val.

– Nem nagyon tetszik, hogy egy nyugdíjas pasi utasítgasson.

– Nevezze a vízből kihalászás megfizetésének. Induljanak már!

Amíg várta, hogy felvegyék a telefont, azt figyelte, hogy Luke és Kirk kiugrik a hajóból. Nem volt bolond. Tudta, hogy volt főnöknője kitanította ezt a senkiházit, hogyan bánjon vele. Valószínűleg azt mondta neki, hogy ösztökélje, de ne vigye félre. Különben rászáll egy olyan nagyágyú, mint Luke Daniels. De ez rendben is lenne. Már régóta nem volt része egy jó kis csihipuhiban.

– Mennyi ideig tartott, mire megütötted? – kérdezte Stephanie az ötödik csengetés után.

– Kicsit tovább vártam, mint kellett volna. Ja, és megöltem két rosszfiút.

Elmondta, mi történt.

– Értem, Cotton. Neked semmi közöd ehhez az ügyhöz. De tényleg hiányzik az egyik emberem, akinek felesége van és három gyereke. Meg kell találnom őt.

A nő tudta, mi az, ami működik nála.

Meglátta Kirköt és Luke-ot ötvenméternyire. Várnia kellett volna ezzel a hívással, amíg a boltjába érnek, de tudni akarta, mi a helyzet, ezért lehalkította a hangját, és hátat fordítva a kávézóknak a csatorna felé fordult.

– Barry Kirk tud bizonyos dolgokról – mondta a nő. – Ki kell kérdeznem, hogy tisztázzon engem itt. Te és Luke pedig találjátok meg az ügynökömet!

– És ez a Haverocska, akit rám küldtél, jó bármire is?

– Sosem járt egyetemre. De ha járt volna, biztos lehetsz benne, hogy ott sem haverkodott volna. Nem az a típus.

Malone úgy saccolta, hogy Luke 27-28 éves lehet, valószínűleg leszerelt katona, mert Stephanie előszeretettel toborzott munkatársakat a köreikből. De a tisztelet teljes hiánya és a vakmerő lépések ellentmondani látszottak bármiféle intézményi fegyelemnek.

És biztos, hogy ügyvéd sem volt.

Tudta, hogy Stephanie fokozatosan engedett az ügynökeivel szemben támasztott szabályokból.

– Gondolom, nehezen kezelhető – mondta a telefonba Malone.

– Ez a legenyhébb megfogalmazás. De jó. Éppen ezért tűröm el a túlzott… magabiztosságát. Ahogy valaki másét is, aki régebben nekem dolgozott.

– Azok a fickók pont ott voltak a vízen – mondta Malone. – Ránk vártak. Ez vagy azt jelenti, hogy szerencséjük volt, és beletrafáltak, vagy azt, hogy valaki tudta, hogy felhívtál. Ez az eltűnt embered tudta, hogy Kirk hová igyekszik?

– Nem. Kirknek mi mondtuk, hogy menjen Svédországba.

Tudta, hogy a nő is ugyanazt a kérdést teszi fel magának.

Honnan tudták azok a fickók, hogy hol kell lenniük?

– Gondolom, csak annyit fogsz elmondani, amennyit szerinted nekem tudnom kell.

– Ismered a szabályokat. Ez nem a te ügyed. Csak nézz utána az emberemnek, és kész.

– Megoldom.

Letette a telefont, kiugrott a partra, és elindult Luke felé.

– Kapott ma estére egy társat.

– Kaphatnék egy papírt és ceruzát is, hogy lejegyezhessem, mi mindent kell még megtanulnom?

– Maga mindig ilyen nagyokos?

– Maga mindig ilyen barátságos?

– Valakinek vigyáznia kell, hogy a srácok meg ne sérüljenek.

– Miattam nem kell aggódnia, Papikám! Tudok magamra vigyázni.

– Azt hiszem, mondtam már, hogy ne szólítson így!

Luke kiegyenesedett.

– Aha. Hallottam. És ajándékoztam magának egy ütésnyi lehetőséget. De nincs több ingyenes szolgáltatás!

Malone zöld szeme kihívóan pillantott a srácra.

Aki ezt viszonozta.

De nem most! Talán majd később.

Kirkre mutatott.

– Halljuk, mi mondanivalója van ennek az informátornak.

ÖT

ATLANTA, GEORGIA

14 ÓRA 45 PERC

Stephanie Nelle az órájára pillantott. A napja reggel hatkor kezdődött – ez Dániában dél –, és még messze volt attól, hogy véget érjen. Tizenkét ügynöke közül jelenleg kilenc volt bevetésen. A többi három készenléti ügyeletben várakozott. A kémregényekkel és akciófilmekkel ellentétben az ügynökök nem dolgoztak napi huszonnégy órában, hetente hét napot. Legtöbbjüknek volt házastársa, gyerekeik, munkán kívüli életük. Ami így volt rendjén. A munka elég stresszes volt mindenféle megszállottság nélkül is.

Ő alapította a Magellán Ügyosztályt tizenhat évvel ezelőtt. Ez az ő gyermeke volt, akit gondosan nevelt. Mára kész titkosügynökség volt, amely sikerekkel büszkélkedhetett Amerikában.

Most azonban csak egyvalami töltötte ki a gondolatait.

A Dániában eltűnt ügynök.

Az íróasztala sarkán álló órára nézett, és megállapította, hogy kihagyta a reggelit és az ebédet is. A gyomra korgott, ezért elhatározta, hogy bekap egy falatot az épület büféjében, három emelettel lejjebb.

Kilépett az irodájából.

Minden csendes volt.

A Magellán Ügyosztály kevés alkalmazottal működött. A tizenkét ügynökön kívül a részlegnek volt öt hivatali alkalmazottja és három segédje. Ő ragaszkodott ahhoz, hogy kevesen legyenek. Kevesebb szem és kevesebb fül kevesebb kiszivárgási lehetőséget is jelent. Az ügyosztály biztonsága pedig sosem sérült. A kezdő tizenkét ügynökből már egy sem volt itt alkalmazásban – közülük utolsóként Malone távozott, négy éve. Átlagosan évente egyszer kellett valaki helyett újat felvennie. De szerencséje volt. Mindegyik általa felvett ember kiváló volt, adminisztratív problémája alig akadt.

Kilépett a részleg ajtaján, és elindult a lift felé.

Az épület egy csendes észak-atlantai irodaparkban volt, amelyben otthonra talált a belügyminisztérium néhány részlege is, meg az egészségügyi minisztériumé. Ő ragaszkodott hozzá, hogy a Magellán Ügyosztály szándékosan el legyen itt dugva, ajtaján a nehezen meghatározható felirattal: IGAZSÁGÜGYI MINISZTÉRIUM MUNKACSOPORTJA.

Megnyomta a gombot, és várt a felvonóra.

A lift ajtaja kinyílt, és egy sovány, hosszúkás arcú, bozontos, szürke hajú férfi lépett ki rajta.

Edwin Davis.

Stephanie-hoz hasonlóan ő is polgári alkalmazott volt, két évtizede a külügyminisztériumban kezdett, ahol három miniszter is vele hozatott rendbe néhány gyengélkedő részleget. A nemzetközi kapcsolatok doktora volt, és titokzatos politikai érzékkel rendelkezett. Könnyen barátkozó, udvarias ember lévén, sokan hajlamosak voltak alábecsülni. Helyettes nemzetbiztonsági tanácsadóként dolgozott, amikor Danny Daniels elnök előléptette a Fehér Ház kabinetfőnökévé.

Stephanie rögtön azon kezdett gondolkozni, vajon mi lehet annyira fontos, hogy Davis hajlandó legyen 800 kilométerre repülni Washingtontól, méghozzá előzetes bejelentés nélkül. Stephanie főnöke az Egyesült Államok igazságügyi minisztere volt, és a protokoll azt írta elő, hogy hivatalos csatornákon keresztül értesüljön a Fehér Házból érkező hívásokról.

De ez nem történt meg.

Milyen ügyről lehet szó? Vagy csak baráti látogatás? Davis tényleg közeli barátja. Sok mindenen mentek már keresztül együtt.

– Indultál éppen valahova? – kérdezte a férfi.

– A büfébe.

– Akkor együtt megyünk.

– Meg fogom én ezt bánni?

– Lehet. De mindenképpen meg kell tenni.

– Tudod, hogy amikor legutóbb itt álltam, pontosan ezen a helyen, és egy ugyanilyen beszélgetést folytattunk, utána majdnem megöltek mindkettőnket?

– De végül mi győztünk.

Stephanie elmosolyodott.

– Valóban.

Lementek a büfébe, és kerestek egy üres asztalt. Stephanie elrágcsált néhány sárgarépát, és áfonyalevet kortyolgatott hozzá, míg Davis egy üveg ásványvizet fogyasztott.

– Hogy van az elnök? – kérdezte a nő.

Ő és Danny Daniels már három hónapja nem beszéltek.

– Nagyon várja már, hogy nyugdíjba vonuljon.

Daniels második elnöki periódusa hamarosan lejár. Politikai karrierje véget ért. De nagy utat tett meg egy tennessee-i kisváros tanácsnoki posztjától az Amerikai Egyesült Államok kétszeres elnöki tisztéig. Az úton azonban elveszítette a lányát és a feleségét is.

– Szeretne hallani felőled – mondta Davis.

Stephanie is szerette volna fölhívni. De így volt jobb. Legalábbis addig, amíg a férfi hivatali ideje véget ér.

– Majd jelentkezem. Alkalmas időben.

Stephanie és Daniels felfedezte, hogy nem közömbösek egymás iránt. Ez az érzelem valószínűleg azokban a harcokban született, amelyeket együtt vívtak meg. Egyikük sem volt biztos semmiben. De a férfi még mindig az Egyesült Államok elnöke volt. Stephanie főnöke. Úgyhogy célszerűbb volt bizonyos távolságot tartani.

– Nem csak azért jöttél, hogy ezt az üzenetet átadd. Térj a tárgyra, Edwin!

Vidám ráncok gyűrődtek barátja arcán. Stephanie tudta, hogy a férfi már közel járhat a nyugdíjkorhatárhoz, de fiatalos külseje jóval ifjabbnak mutatta.

– Úgy tudom, felkeltetted a Kapitólium érdeklődését.

Ez így volt.

Hat írásos kérelem érkezett a Szenátus Hitelezési Bizottságától a múlt héten, amelyekben titkosított adatokat kértek. Ez nem volt szokatlan. A Kongresszus rendszeresen kért be információkat a titkosszolgálatoktól. Ha az illető részleg vagy ügynökség nem volt eléggé együttműködő, akkor a „kéréseket” beidézések követték, amiket nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Titkos iratok feletti nyilvános viták nemigen voltak. A Kongresszust ki kellett elégíteni. Végtére is ők tartották kezüket a finanszírozási csapokon. Vagyis a vitákat általában egymás közt intézték el. Ez a hat azonban nem képezhette alku tárgyát.

– Mindent és annak az ellenkezőjét is tudni akarják az ügynökségemről – mondta Stephanie. – Pénzügyeket, bevetési jelentéseket, belső elemzéseket, amit csak akarsz! Ez példátlan, Edwin! Szinte minden ilyen irat titkos. Átadtam az egészet az igazságügyi miniszternek.

– Aki továbbadta nekem. Azért jöttem, hogy elmondjam, ezek a kérések mind azzal a szívességgel kapcsolatosak, amit Josepe Salazar ügyében kértem tőled.

Fél évvel korábban Davis egy telefonhívása indította el az ügyosztály vizsgálódását Salazarral kapcsolatban. A Fehér Ház részletes jelentést kért, beleértve a pénzügyi, üzleti és politikai kapcsolatokat is. A bölcsőtől egészen mostanáig. Salazarnak volt dán és spanyol útlevele is, a szüleinek köszönhetően, akik különböző országból származtak. Salazar fél évet Spanyolországban töltött, a másik felét Dániában. Nemzetközi üzletember volt, aki másokra bízta sok milliárd eurós üzleteinek mindennapi vezetését, hogy a mormon egyházban betöltött tekintélyes tisztsége, az úgynevezett „vén” feladatainak ellátására összpontosíthasson. Minden jelentés szerint elkötelezett hívő volt, nem volt priusza, és példás életet élt. Az, hogy miért kelthette fel a Fehér Ház érdeklődését, Stephanie-ban kérdések egész sorát vetette fel. De lojális polgári alkalmazott lévén, egyiket sem mondta ki.

Ez hiba volt.

Amire végül három napja döbbent rá, miután az embere, akit azért küldött Európába, hogy a Salazar-dossziét összeállítsa, egyszerűen eltűnt.

És mindez még világosabbá vált, miután beszélt Malone-nal.

– A Salazar-ügyön dolgozó ügynököm eltűnt – mondta. – Vannak embereim a körzetben, akik keresik. Mibe rángattál bele, Edwin?

– Fogalmam sem volt ilyesmiről. Mi történt?

– Elszabadultak az események. Salazar egyik alkalmazottja, egy Barry Kirk nevű fickó kapcsolatba lépett az emberemmel. Voltak bizalmas értesülései, sőt még azt is mondta, lehet, hogy a főnöke megölt valakit. Ezt nem hagyhattuk. Kirk most már a mi fogságunkban van, bár Salazar két emberét ehhez meg kellett ölni. Cotton lőtte le őket.

– Hogy sikerült rávenned a részvételre?

Davis és Malone szintén dolgozott már együtt korábban.

– A közelben volt és ő sem szereti, ha eltűnik egy emberünk.

– Kapcsolat van Josepe Salazar és Thaddeus Rowan szenátor között.

– És ezt csak most mondod?

Rowan volt a Szenátus Hitelezési Bizottságának elnöke. Mind a hat információkérelmen szerepelt az aláírása.

– Nem az én ötletem volt, hogy visszatartsuk.

Stephanie tudta, mit jelent ez. Csak egyetlen ember bírálhatta felül a Fehér Ház kabinetfőnökét.

– Az elnöknek meg kell értenie, hogy nem tarthatsz vissza információkat, vagy ha igen, akkor nem várhatod el, hogy elvégezzem a munkámat – mondta Stephanie. – Ez már egy cirkusz! Lehet, hogy egy emberünk meghalt.

Davis bólintott.

– Én értem.

De volt még valami.

Az igaz, hogy két szereplője is volt a csatamezőn – Luke és az eltűnt ügynök. Most, hogy Malone is beszállt, legalábbis ma estére, már hárman voltak.

Sőt valójában volt egy negyedik is.

Akiről nem tett említést Malone-nak.

HAT

KALUNDBORG, DÁNIA

20 ÓRA 50 PERC

Salazar elmosolyodott, amikor belépett az étterembe, és megpillantotta vacsorapartnerét. Késett, de korábban odatelefonált, üzenetben elnézést kért, és kérte, hogy vendége kapjon egy pohár italt.

– Nagyon sajnálom – mondta Cassiopeia Vittnek. – Fontos ügyek tartottak fel.

Gyermekkoruk óta ismerték egymást, a férfi két évvel idősebb a nőnél, már a szüleik is barátok voltak. Húszas éveikben járva közel kerültek egymáshoz, és öt évig egy párt is alkottak, de aztán Cassiopeia rájött, hogy a köztük lévő vonzódás inkább a szüleiknek volt érdeke, mint neki.

Legalábbis ezt mondta a férfinak akkor.

De ő ezt nem hitte el.

Ami valójában elválasztotta őket egymástól, az sokkal alapvetőbb dolog volt.

Salazar az Utolsó Napok Szentjei Jézus Krisztus Egyházának tagjaként született. Cassiopeia is. Az egyház mindent jelentett a férfi számára, a nőnek viszont nem sokat.

Tizenegy év telt el azóta, hogy legutóbb találkoztak. Kapcsolatban maradtak, néha találkoztak is társasági eseményeken. Salazar tudta, hogy a nő Franciaországba költözött, és elkezdett egy kastélyt építtetni, kizárólag 13. századi anyagokat és technikát alkalmazva. A kastély kőről kőre, lassú ütemben épült. Látott fényképeket róla és a nő vidéki kúriájáról is. Mindkettő figyelemre méltó és festőien szép volt.

Mint maga a nő.

– Semmi baj – mondta Cassiopeia. – Addig is gyönyörködtem a kilátásban.

Kalundborg viking település volt Zealand nyugati partján, és ma is Dánia egyik legrégibb városának számított. Macskaköves főterén állt az egyedülálló Miasszonyunk temploma, egy 12. századi mestermű, amelynek öt nyolcszögletű tornya volt. A kávéház a tér egyik oldalán állt, gyertyás asztalainál mindenütt vacsorázó vendégekkel. Salazar kérésére az ő asztaluk az ablaknál volt, ahonnan jól lehetett látni az éjjelre kivilágított téglatemplomot.

– Egész nap erre a vacsorára vártam – mondta a férfi. – Annyira szeretek itt lenni! Örülök, hogy végre el tudtál jönni látogatóba.

Az anyja dán volt és befelé forduló, aki egész életét a férjének és hat gyermekének szentelte; közülük ő volt a legfiatalabb. Amikor egyházi térítők érkeztek ide a 19. század végén, az anyja családja volt az egyik első Dániában, amely áttért a mormonok hitére. Anyai nagyapja segített megszervezni Skandinávia első egyházközségét, amit aztán több is követett. Ezek az egyházközségek aztán cövekekké fejlődtek. Ugyanez történt Spanyolországban is, ahol az apja családja élt. Végül mindkét nagyapja népes cövekek vezetője lett. Salazar megörökölte anyja dániai kúriáját Kalundborgban, és minden évben májustól októberig itt lakott, elkerülve a spanyolországi nyári hőséget.

Megjelent a pincérük, akitől egy üveg ásványvizet rendelt. Cassiopeia kért egy másodikat. Kaptak étlapot, és mindketten elkezdték tanulmányozni a kínálatot.

– Tényleg el kell utaznod holnap? – kérdezte a nő.

– Sajnos igen. Olyan üzleti ügyek várnak, amelyhez a személyes jelenlétem szükséges.

– Ezt nagyon utálom. Éppen csak elkezdtük újból megismerni egymást.

– És te olyan félénk voltál, amennyire csak lehetett. De most már itt az ideje, hogy elmondd, miért jöttél vissza. Miért jöttél ide?

A nő először öt hónappal ezelőtt hívta fel telefonon. Amit aztán újabb beszélgetések meg e-mailek követtek. És egy múlt heti hívás vezetett a mostani vacsorameghíváshoz.

Amit Cassiopeia elfogadott.

– Úgy gondolom, egyes dolgokkal kapcsolatban hibázhattam.

A nő szavai felkeltették az érdeklődését. Félretette az étlapot.

– Ahogy idősebb lettem – folytatta Cassiopeia –, rájöttem, hogy a szüleim hite talán mégsem volt olyan elhibázott.

A férfi tudta, hogy – hozzá hasonlóan – Cassiopeia is tanult az iskolában a Mormon könyvéről, tanulmányozta a Tan és a szövetségeket, és biztatták, hogy olvassa el a Nagy értékű gyöngyöt. Ezek együtt megtanították volna neki a prófétáknak tett összes kinyilatkoztatást, amivel az egyházat vezették, és így teljesen megérthette volna a történetüket. Minden mormontól megkövetelték, hogy ezeket tanulja meg.

De tudta, hogy a nő fellázadt.

És elutasította a hagyományt.

Amit szerencsére már egyik szülője sem ért meg.

– Már régóta vártam, hogy kimondd ezeket a szavakat – felelte Salazar. – Az egyházzal szembeni ellenérzésed volt az oka az elhidegülésünknek.

– Emlékszem. És most nézd! Akkoriban készültél egy egyházkerület vezetésére. Most meg a Hetvenek Első Kvórumának tagja vagy, egylépésnyire a Tizenkét Apostol Kvórumától. Lehet, hogy te leszel az első ember Spanyolországból, akit ez a megtiszteltetés ér.

Salazar hallotta a nő hangjában a büszkeséget.

Az Első Elnökség állt az egyház vezetésének élén, amely a prófétából és két általa kiválasztott tanácsadóból állt. Alattuk foglalt helyet a Tizenkét Apostol, akik életük végéig töltötték be ezt a tisztet, és segítettek a politika kialakításában. Aztán jöttek a Hetvenek különféle kvórumai, tiszteletre méltó Vénekkel, akik a szervezésben és működtetésben segítettek, és apostoli hatalmukat Krisztus különleges tanúiként szerezték. Sok apostol került ki a Hetvenekből, és minden próféta az apostolok közül emelkedett ki.

– Újból fel akarom fedezni, amit elveszítettem – mondta Cassiopeia.

A pincér visszatért az ásványvizekkel.

Salazar átnyúlt az asztalon, és gyengéden megszorította a nő karját. Úgy tűnt, a gesztus nem lepi meg Cassiopeiát.

– Boldogan segítek neked ismét felfedezni a hitünket. Megtiszteltetés lenne számomra, ha visszatéríthetnélek.

– Ezért léptem kapcsolatba veled.

Salazar elmosolyodott, kezét változatlanul a nőén tartva. Elkötelezett Szentek nem hittek a házasság előtti szexuális kapcsolatban, ezért ők ketten ilyet soha nem is létesítettek.

De a kapcsolatuk valódi volt.

Olyannyira, hogy a férfiban még tizenegy év után is élő maradt.

– Éhes vagyok – mondta Salazar tekintetét a nőébe fúrva. – Vacsorázzunk egy jót! Aztán majd meg szeretnék mutatni neked valamit. A kastélyomban.

A nő elmosolyodott.

– Az nagyszerű lenne.

HÉT

ATLANTA, GEORGIA

Stephanie gyakorló ügyvéd volt. Jogi tanulmányai után rögtön a külügyminisztériumban kezdett, aztán átment az igazságügyibe, és ott fokozatosan lépdelt fölfelé a ranglétrán, egészen az államtitkárságig. Végül valószínűleg megkapta volna a miniszteri tisztséget is valamelyik elnöktől, de a Magellán Ügyosztály mindent megváltoztatott. Az volt a cél, hogy kialakítsanak egy különleges vizsgálóegységet, amely független az FBI-tól, a CIA-től és a katonai hírszerzéstől, és amelynek jogban és hírszerzésben egyaránt járatos tagjai közvetlenül a végrehajtó részleg alá tartoznak.

Függetlenség. Újítás. Diszkréció.

Ezek voltak az elképzelések.

És a terv bejött.