Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Robert J. Sawyer

The Downloaded

2024

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Avery Olive, Bibliofic Designs

https://www.biblioficdesigns.com/

ISBN 978 963 551 178 5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2024, Robert J. Sawyer

© Hungarian translation 2024, Szente Mihály

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Eric Greene-nek, egy jó és bölcs majomnak

ELSŐ FEJEZET

A civilizációk összeomlása akkor veszi kezdetét, amikor az emberek elkezdik feltenni maguknak a kérdést: ez örömöt okoz nekem?, és nem pedig azt kérdezik maguktól: ez örömöt okoz másoknak?

(James Kerwin)

Beszélgetés dr. Jürgen Haasszal

Szóval... maga az a személy, aki szeretne beszélgetni valamennyiünkkel? Tudom, hogy meleg van odakint, de nem gondolja, hogy ruhát kéne viselnie? Egy kockás dzseki? Hipp-hopp, varázsütésre? Köszönöm, én megvagyok, és itt leszek... még úgy hét évig. Kóstolja meg az ötszáz éves borjút, és ne felejtsen el borravalót adni a robotnak!

Nem? Semmi reakció? Nem egy egyszerű hallgatóság, az biztos. Na mindegy, a lényeg, hogy örülök a beszélgetésnek. De fogadni merek, hogy mások nemet mondanak rá. Nem, nem a mi csapatunk tagjai, hanem, tudja: abból a csapatból néhányan. De azért rajta, vágjunk csak bele!

Ó, ne erőlködjön azzal, hogy dr. Haasnak szólít, a Jürgen pont megfelelő lesz, köszönöm. Tessék? Bocsánat, olyan akcentussal beszél, hogy alig értem. Hogy mikor jöttem rá, hogy baj van? Lássuk csak. Éjszaka volt. Miért? Mert szeretem az éjszakát. A fenébe, néha úgy intéztem a dolgokat, hogy az éjszaka látszólag napokig tartson, ha érti, mire gondolok.

Telihold volt. A filmekben mindig telihold van, nem igaz? Én régebben halálra bosszankodtam magam emiatt. És amikor az éjszakai égboltot mutatták, csak összevissza elszórva pislogtak a csillagok. Soha nem látszott felismerhető csillagkép.

De én gondoskodtam róla, hogy az én égboltom valósághű legyen: északon a Nagy Medve, délen a fenséges Orion, bár a bolygókkal egy kicsit csaltam, ahogyan a planetáriumokban szokták csinálni annak idején. Nem állandóan fénylő pontoknak látszottak, hanem apró korongoknak. Láthattam a Jupiter felhősávjait, a Szaturnusz gyűrűit, és egy kicsit a Mars domborzatát is.

De igen, azt hiszem, ugyanúgy szeretem a teliholdat, mint bárki más, úgyhogy rendszerint nálam is telihold volt. Tudom, hogy a fénye miatt a legtöbb csillagot nem lett volna szabad látni, de a Jürgenverzumban én parancsoltam még az égboltnak is.

Hogy megalomániás lennék? Moi? Ez csak akkor lenne igaz, ha hamis kitalációk között lettem volna. De a Hold csakugyan kitelve ragyogott, és a csillagok pislákoltak, és még azokat is látni lehetett, amik közvetlenül a bolygók korongjai mellett voltak, míg a Tejút fenségesen ívelt át egyik horizonttól a másikig. És nem, egyetlen felhő sem lebegett az égen. Én már láttam a felhőket mindkét oldalukról – a munkám egyik külön jutalma, érti? –, és hacsak nem emlékeztettek egy sárkányra, vagy valami más, menő dologra, nem használtam őket.

Szóval, hát igen, tökéletes éjszakai égbolt volt felettem. Már csak egy kis északi fény hiányzott, mint amit a Yukont bemutató, turistáknak szánt reklámokban lehetett látni, és – voilà! – ott vibráltak a zöld és aranyszín fényfátylak. Káprázatos volt. Viszont nem volt fagy; ezt elcsesztem. Olyan meleg volt, mint egy régi, augusztusi éjszakán Torontóban, a nélkül az átkozott magas páratartalom nélkül.

Mármost egy ilyen éjszakán az embernek különleges dolgot kell csinálnia, nemde? Mint például, hogy testszörfözik a Niagara-vízesésen. Kölyökkoromban egyszer láttam a zuhatagot napnyugta után, amikor különböző színű fényekkel megvilágították. Az én verzióm is olyan volt: piros és lila, zöld és kékeszöld vízfüggönyök ragyogtak a sötétben.

Megformáltam a Niagara folyót, amint a szakadék felé özönlik. A száguldó áradat magasra felverte a tajtékot, ami szivárványokra bontotta szét a holdfényt. A parton fehér hármasszirom-szőnyegek terültek el – az az átokverte, közönséges virág, amit pontosan egyszer láttam a természetben. Ellenben gyönyörű, és miért is ne, több milliót teremteni ugyanolyan könnyű volt, mint egyet.

És igen, a sötétben való testszörfözés őrültség, naná, hogy az, de éppen ezért éri meg csinálni. Mármost egy ilyen előadáshoz közönség is kellett, és... á, itt jött be a képbe ő, Letitia. A haja végigomlott a hátán, hosszú, formás lábával gyorsan lépkedve közeledett felém, kedvesen mosolygott, és barátságos kifejezés ült azon a gyönyörű arcán.

Ne nézzen így rám! Letitia káprázatosan szép nő, és nem tárgyiasítom! Csak elmesélem, milyennek láttam, rendben? Kérek egy perc szünetet!

Na persze, nem az igazi Letitia közeledett felém. Az igazi a tartályában volt, ahogyan én is az enyémben. Nem láttam őt a hús-vér valójában – te jó ég, tényleg négy év telt el? Hát igen, repül az idő, ha az ember jól szórakozik, vagy amikor a rendszerórája gyorsan ketyeg.

Viszont az ottani óra valójában lassan ketyegett. Igen, az én szempontomból alig négy év telt el abban a szimulált valóságban, vagyis ami engem illet, a 2063-as évben járunk, de a külvilágban öt évszázad telt el. Ami azt jelentette, hogy a 2500-as évek közepe táján lehetünk, és közeledünk az úti célunkhoz.

Amikor utoljára láttam az igazi Letitiát, harmincnyolc éves volt. Én egy évvel voltam idősebb nála – még most is az vagyok, szubjektív időben –, de egy évvel később kaptam meg az űrhajós jelvényt, mint ő; az orvosi egyetem elvégzéséhez idő kellett.

Mindenesetre ruhát nem kellett viselnem. Semmi sem árthatott nekem, és a hőmérsékletet mindig arra állítottam be, amit éppen kellemesnek találtam. Ettől függetlenül magamra varázsoltam egy, az ANSA kék és arany színében pompázó fürdőnadrágot. Ami pedig Letitia öltözetét illette... na, ez különös volt. Az űrhajós kezeslábasát viselte. De legalább annak világosbarna színe révén jól látszott a sötétségben.

Visszanéztem, hogy meggyőződjek róla, Letitia engem figyel, aztán összeszedtem magam azon a hármasszirmokkal borított északi parton – a kanadai oldalon –, mély guggolásba ereszkedtem, és felszökkentem a levegőbe. A röppálya csúcsára érve a fejem fölé nyújtottam a kezemet, készen arra, hogy kecsesen, elegánsan csobbanjak bele az alattam tomboló áradatba. Amikor belevágódtam, a víz meleg volt – végül is, minek szenvedtem volna, nemde? –, és egy teljes percig lent maradtam, mielőtt feltörtem a felszínre. A fehéren tajtékzó felső vízréteggel együtt száguldottam a Niagara-vízesés felé.

Közvetlenül azelőtt, hogy elértem volna a sziklaperemet, rádöbbentem, hogy több nézőm lenne, ha bevonnám a Maid of the Mist nevű hajót, rajta a sárga esőköpenybe bújt turisták seregével, és – tadamm! – ott úszott a hajó, messze előttem és alattam, mialatt úgy süvítettem bele a nagy semmibe, mintha gyorsítórakéta lett volna az alfelemben. Mialatt egy métert ereszkedtem, legalább tíz métert repültem előre vízszintesen, és hamarosan rádöbbentem, hogy mire elérem a Niagara folyót, Letitia messze mögöttem lesz.

Van bennem egy butuska rajongás a szuperhős-filmek iránt, így aztán a jobb karomat az oldalamhoz húztam, mint Superman, amikor fordulót hajt végre, és elkezdtem visszakanyarodni Letitia felé. A szél vadul lobogtatta a hajamat, és sűrű párát repített nekem. Gyanítottam, hogy Letitia csak a sziluettemet látja a sötét égbolton, a Holddal a háttérben. Hogy rendezzem ezt, teremtettem három, forgóállványra szerelt reflektort a déli partra, és magamra irányítottam a fénykévéjüket, mialatt tovább fordultam és ereszkedtem Letitia felé.

Letitiának lelkesen tapsolnia kellett volna, illetve fülig érő szájjal vigyorogni, de egyiket sem tette. Csak állt ott, a két karját a keblén összefonva, és a fejét csóválta. A rendszer általában tudta, hogy mit akarok látni, de bármikor felülírhattam a döntéseit, csak akarnom kellett. A levegőben repülve azt mondtam Letitia szimulációjának, hogy ujjongjon, és fusson arrafelé, ahová hamarosan leszállok.

De semmi sem történt. Csak állt ott, és ingerültnek tűnt. Széttártam a karomat, mintha ezzel fékeztem volna, és Leitiától körülbelül három méterre, lassan, szelíden földet értem. Elindultam felé, és ekkor felfedeztem valami meghökkentőt. A haja hosszabb volt, mint valaha, de nem ez zavart. Minél több haja van egy nőnek, annál jobb, mondom én. Csakhogy, a feje búbjától a fenekéig vörös gyöngyök sorakoztak a hajfürtjeiben, úgy néztek ki, mint a fonálra fűzött áfonyaszemek. A gyöngyök sem érdekeltek különösebben, de a vörös színt utálom – tudom, furcsán hangzik ez egy orvostól –, és nem létezett, hogy ilyennek képzeltem el őt.

Gyors egymásutánban hármat pislogtam – ez volt a rendszeresen használt trükköm a működési zavarok korrigálására –, de semmi sem változott.

– Jesszusom, Letitia! – mondtam ekkor, és hosszú-hosszú idő óta első ízben hallottam a saját hangomat. – Ez egy tisztán aranyérmes teljesítmény volt. Miért nézel rám ilyen csúnyán?

Rendszerint kellemes, jamaicai akcentus érződött a beszédén, de a hangját most harag árnyalta.

– Elfelejtettem, Jürgen, hogy néha átmész kisfiúba. Talán beszélned kéne dr. Csanggal.

Csang. Az a rohadék. A saját tartály egyik legfőbb előnye az, hogy amikor az ember beleköltözik, kint hagy másokat – legalábbis bizonyos alakokat.

– Szimuláció felülírás, fí, khí, pszí, ómega – mondtam fennhangon. – Indítsd újra Letitiát!

De Letitia pontosan olyan maradt, amilyen addig volt. Ott állt a hármasszirmok között, és ingerülten meredt rám.

– Varázsolj magadra több ruhát, tökfej! – válaszolta. – Beszélnünk kell.

Beszélgetés Letitia Garvey kapitánnyal

Igen, igen, ez Jürgenre vall. Hogy ott várjak rá a Niagara folyó partján, méghozzá – hogy is mondta? – fülig érő szájjal vigyorogva. Nem mondom, hogy jellemző a férfiakra, hogy a tétlen szemlélő szerepét osztják egy nőre, de az olyan asztronauták, mint Jürgen, továbbra is ragaszkodnak ahhoz az úgynevezett macsó „spiritusz”-hoz, ami a Mercury-program hét űrhajósának folyt az ereiben. Na persze, a szóban forgó időben Jürgen ereit fagyálló töltötte meg, ahogyan az enyémet is, de nyilván érti, mire gondolok.

Vagy talán mégsem. Azt hiszem, jobb lesz, ha elmagyarázom. Ami engem illet, a dolog az anyai nagyapámmal kezdődött, aki jamaicai születésű. 1989-ben, amikor huszonkilenc éves volt, az orvosok megállapították, hogy a Non-Hodgkin-limfóma egy ritka altípusában szenved, amelynek neve: köpenysejtes limfóma. Mennyire ritka? Észak-Amerikában évente csupán néhány száz esetben diagnosztizálták. Mennyire súlyos? Gyógyíthatatlan, halálos betegség. Az orvosok azt mondták a nagyapámnak, hogy legfeljebb négy éve van hátra. Hát, ennyi nem lehetett elég egy férfinak, aki ENSZ békefenntartó katonaként túlélt egy több hónapos küldetést. És nem lehetett elég egy férfinak, akinek a bakancslistáján még számtalan tétel sorakozott. Nagyapámnak és nekem van egy közös vonásunk: egy késztetés, hogy mindent ki kell próbálnunk. És egyikünk sem bírta elviselni soha, ha valami akadályoz minket a célunk elérésében.

Természetesen, sosem találkoztam vele, de a nagyanyám és anyám mesélt róla. Egy fekete férfi abban, ami akkor még a fehér ember világa volt. Minden lépéséért meg kellett küzdeni – és így nekem is folytatnom kell a harcot, nemde? Továbbviszem a családi hagyományt.

Akkoriban azt mondták, hogy a rák ellenszere húsz év múlva lesz meg – és ezt hajtogatták öt évtizeden keresztül. De az tény, hogy ha vontatottan is, de haladtak a köpenysejtes limfóma gyógymódjának felfedezése felé. Az átkozottul biztosnak tűnt, hogy négy éven belül nem lesz meg az ellenszer, és talán húsz év múlva sem, de tudni lehetett, hogy egyszer kidolgozzák az eljárást. Így aztán a nagyapám úgy döntött, hogy lefagyasztatja magát, amikor végül a rák elveszi az életét. Ő az a férfi volt, aki nem hagyta, hogy egy olyan jelentéktelen kis valami, mint egy végső stádiumú rák megállítsa – legalábbis nem egyszer s mindenkorra.

Szakszervezeti tag lévén volt életbiztosítása, illetve egy magán egészségpénztárban is gyűjtötte a pénzt, míg végül hárommillió dollárt hozott össze. Akkoriban ennyi elég volt ahhoz, hogy gondoskodjon a feleségéről, illetve az anyukámról, és az ő két testvéréről, de még a mélyfagyasztásra is futotta belőle. Nagyapa aláírt egy szerződést egy Egyesült ColdBoot nevű, Nevadában működő vállalattal, ami a világ egy legjobb krionikai telepét üzemeltette.

Ebben azért nem kevés irónia van. Ragyogó véleményeket lehetett olvasni... a telephelyről, a személyzetről, a testeket tároló berendezésekről. Körülbelül százhetven emberi testet tároltak mélyfagyasztásban. De egyetlen írás sem szólt arról, hogy életet leheltek egy holttestbe, mert fogalmuk sem volt róla, azt hogyan kellene csinálni. Volt is erről egy vicc: hány krionikus cserél ki egy izzót? Egy sem – csak ülnek a sötétben, és várják, hogy fejlődjön a technika.

Mindenesetre, amikor nagyapám 1994-ben, harmincnégy éves korában meghalt, valóban lefagyasztották. Ahogyan ő maga mondta, közvetlenül azelőtt, hogy elment, amúgy is hidegvérű ember volt egész életében.

A huszonegyedik század első évtizedében a köpenysejtes limfóma kemoterápiát is alkalmazó kezelései sokat fejlődtek, de teljes megoldást még nem nyújtottak. Még ha valakiben sikerült is úgy visszaszorítani a betegséget, hogy nem volt nyoma a testében, a kiújulási arány száz százalék volt. Az a rohadt gyilkos mindig visszatért, és másodjára szinte lehetetlen volt megfékezni.

De hamarosan erőteljes kezeléseket fejlesztettek ki, amelyek kombinálták a kemoterápiát, a sugárkezelést és az autológ őssejt-transzplantációt. Ez a technika volt az alapvető eljárás egy ideig, és a diagnosztizálástól számítva kilenc-tíz évet adott a betegeknek.

Aztán a 2020-as években következett az, amit CAR-T terápiának neveztek. Az onkológusok végre-valahára elkezdték használni a gyógymód szót ezzel a ráktípussal kapcsolatban, jóllehet a főnevet még gyakran megelőzte a potenciális melléknév.

A nagyanyámnak hiányzott a nagyapám, de nem sietett felélesztetni, részben azért, mert félt attól, hogy egy férfi, akinek a teste olyan, mint egy harminc év körüli sportolóé, mit kezdene egy immár nyugdíjas korú feleséggel.

Viszont 2032-ben a CAR-T-t felváltották a fejlett génterápiák, amelyek teljes és tartós gyógyulást eredményeztek. Így aztán a nagyanyám úgy döntött, hogy eljött az idő. Ő, az anyukám és az apukám, valamint Devon és Leroy bácsikáim, továbbá én, a tizenkét éves kislány Nevadába utaztunk, és kérvényeztük a ColdBootnál, hogy élesszék fel a nagyapámat. Történelmi esemény volt, amit nagyapa nem láthatott előre, amikor lefagyaszttatta magát; kiderült, hogy ő lesz az első ember a világ összes krionikus intézetében, akit megpróbálnak visszahozni az életbe.

Gyorsan kellett dolgozniuk: eltávolítani belőle a fagyálló folyadékot, amire kicserélték a vérét, hogy ne robbanjanak szét a sejtjei, belepumpálni hat liter 0-pozitív vért, aztán beindítani a szívét.

Kiemelték nagyapa testét az acéltartályból, amiben harmincnyolc évet töltött, és gyorsmelegítő fűtőtakarót tettek rá. A fali képernyők elég nagyok voltak ahhoz, hogy az emeleti megfigyelő galériáról is le tudjuk olvasni a rajtuk szereplő adatokat. Ezek mutatták az életjeleket, vagy azok hiányát. A testhőmérséklet 17 Celsius-fok volt, de gyorsan emelkedett, viszont az EKG-n és az EEG-n egyenes vonal ábrázolódott, és a légzést ellenőrző műszer sem mutatott semmit. Ez a berendezés akkor is ezt jelezte volna, ha rám rakják, ugyanis visszatartottam a lélegzetemet.

Láttunk még két digitális kiírót, mindkettő vörös fénnyel világított, és egyik a másik felett volt elhelyezve. A felsőn az állt: kronológiai életkor, és azt mutatta: 72 év / 3 hónap / 5 nap. Az alsón a biológiai életkor felirat szerepelt, és azt mutatta, ami nagyapa majdnem négy évtizeddel korábban kiállított halotti bizonyítványban szerepelt: 34 év / 10 hónap / 22 nap.

Végül eljött a defibrillálás ideje. A kilenc orvos egyike lehúzta a takarót, egy másik a defibrillátor lapátjait kezelte, és...

...és nagyapa mellkasa hirtelen megemelkedett. Az elektrokardiogram működésbe lépett, és pár pillanattal később az EEG is, és rögtön ezután a légzésfigyelő gép jelezte, hogy nagyapa szaggatott, mély lélegzeteket vesz. A mellkasát figyeltük, amint folyamatosan emelkedett és süllyedt.

A biológiai kort mutató kiíróra pillantottam, és azt láttam, hogy a nap értéke immár hatos, ami kétségkívül egy kis színjáték volt az orvosok részéről. Direkt úgy állították be az időzítőt, hogy az egyik nap vége előtt álljon indításkor, és így az utolsó szám változása jelezze az új élet kezdetét.

Mi, odafent a galérián, egymást ölelgettük, és izgatottan ujjongtunk. A nagyanyám szemében az öröm könnyei gyülekeztek. Odalent, azok az orvosok, akik éppen nem voltak elfoglalva valakivel, vállon veregették egymást, vagy éppen kezet fogtak.

Aztán vártuk, hogy nagyapa kinyissa a szemét.

És vártunk.

És vártunk.

Végül anyám nem bírta tovább. A ColdBoot három igazgatóhelyettese ott volt velünk a galérián, és anyám, illetve én feléjük fordultunk.

– Mi történik? – kérdezte anyám. – Miért nem ébred fel?

Mr. Nakamura, egy fekete hajú, magas férfi megpróbált megnyugtatóan mosolyogni, de láttam rajta, hogy erőlteti a mosolyt.

– Valószínűleg olyan, mint én – felelte –, nem számít, mennyit alszom, amikor megszólal az ébresztő, még öt perc alvásra vágyom.

Anyám gyanakodva nézte a férfit, de aztán visszafordultunk, és a ferdén megdöntött ablakon át lenéztünk az újjáélesztő terembe. Az ünnepi hangulat elillant, és a kilenc orvos kapkodva tett-vett. Egyikük az ujjaival többször megütögette nagyapa homlokát, mintha egy kontakthibás gépet próbált volna működésre bírni.

Eltelt még néhány perc, és Nakamura sem bírta tovább. Előredőlt, megnyomta a zárt láncú hírközlő gombját, ami a párkányra volt szerelve, és megszólalt:

– Heather, mi történik odalent?

Egy doktornő, akinek a bőre még az enyémnél is sötétebb volt, felnézett, és bár az arca alsó felét maszk takarta, a szeme vad pánikról árulkodott.

– Minden nominális – válaszolta. – Minden nominális, de...

– Akkor miért nem ébredt még fel? – kérdezte Nakamura éles hangon.

A doktornő felvonta és leengedte a vállát, és érdekes módon a légzésfigyelő monitorán világító vonal ugyanebben a ritmusban emelkedett fel és ereszkedett le.

– Nem tudom – felelte aztán.

Nagyapa nem tért magához azon a napon. Sem a következőn, sem az azután következőn. Nakamura végül az irodájába hívott minket.

– Rettenetesen sajnálom – mondta –, de Mr. Henderson kómában van. Sehogyan sem reagál semmilyen külső ingerre. Minden teljesen rendben van vele, csak éppen nem tér magához.

– Azt ígérték, hogy fel tudják támasztani! – válaszolta a nagyanyám.

– Nos, én nem tettem ilyen ígéretet – jelentette ki Nakamura, aki alighanem még az általános iskolába járt, amikor nagyapát lefagyasztották –, viszont az is tény, hogy felélesztettük őt. A férje visszatért az életbe. Még sosem történt meg, hogy valakit újraélesztettek, és...

– A picsába ezzel a baromsággal! – kiabálta nagymama, és ekkor hallottam először így beszélni. – Ez nem élet!

Nakamura vonakodva bólogatott, majd azt felelte:

– Neurológusokat hívtunk ide, a szakterület legjobbjait. De addig is, meg kell beszélnünk...

– Micsoda? – vágott közbe a nagyanyám. – Még több pénzt akarnak? Te magasságos Jézus!

– Nem, nem, nem – tiltakozott Nakamura mindkét kezét feltartva. – Szó sincs róla. Csak éppen... szóval a férje még most is köpenysejtes limfómában szenved, és a gén-reszekvenáló terápiához nem követelmény, hogy eszméletén legyen. Azt javaslom, vágjunk bele, és szabadítsuk meg a ráktól, hogy amikor végre felébred, egészséges legyen.

De sosem ébredt fel. Átköltöztettük egy tartós ápolást-gondozást nyújtó intézetbe, ami Montego Bayben működött, nagymama házának közelében, és nagyanyám mindennap meglátogatta, amíg ő maga meg nem halt.

A nagyanyám félretett annyi pénzt, hogy lefagyasztassa magát, amikor eljön az ideje, de miután végignézte, hogy szeretett férje éveken át csak fekszik, úgy döntött, hogy nem követi a példáját. És tényleg, ki hibáztatná ezért? Abban az időben, mialatt a ColdBoot orvosai megpróbálták teljesen visszahozni az életbe nagyapát, hét másik embert is felélesztettek, mivel megtalálták a gyógymódot azokra a betegségekre, amelyek végeztek velük... és egyik sem nyerte vissza az eszméletét.

A ColdBoot versenytársai szintén megpróbáltak visszahozni lefagyasztott embereket, és egy esetet leszámítva, amikor is a test egyáltalán nem indult be, az exhalottak teste ismét működni kezdett, de ők sem ébredtek fel.

Végül, noha sokáig nem adta tanújelét annak, hogy valaha is feladná, nagyapa teste annyira megöregedett, hogy felmondta a szolgálatot. 2056-ban halt meg, kilencvenöt éves korában, miután az utolsó negyed évszázadban csak feküdt eszméletlenül, semmire sem reagálva, ami szerintem a halálnál is rosszabb sors.

A tudósok végül kitalálták, hogy a krionikai vállalatok miért nem tudják felébreszteni a pácienseiket. A ColdBoot és a hozzá hasonló cégek munkatársai azt feltételezték, hogy a testet és a tudatot is le lehet fagyasztani, hogy aztán a kiolvasztás után működőképesek legyenek. De mialatt folyamatosan finomították és fejlesztették az eljárásaikat, hogy kicselezzék a Kaszást, más vállalatoknál megerősítették azt, amit egyesek már az 1980-as évek óta gyanítottak. Jóllehet, a központi idegrendszer autonóm részei tisztán a klasszikus biológiai vonalak mentén működnek, a tudat – a gondolkodó belső lény – kvantummechanikai interakciók terméke, ennélfogva a kvantumeffektusok megszokott csapásának alanya: a dekoherenciáé. Alig néhány nap leforgása alatt a kvantumállapot összeomlik, megsemmisíti a valaha létezett tudatot, amit soha többé senkinek nem sikerül helyreállítani. A lefagyasztott emberek egy csomó pénzt megspóroltak volna, ha csak egyszerűen eltemettetik magukat: végérvényesen és jóvátehetetlenül elmentek.

Beszélgetés Roscoe Koudouliannel

Még vannak kérdések? Te jó ég, azt hittem, már túl vagyunk ezen. De maga legalább nem egy undok jogász, aki nem akar mást, csak bezáratni az embereket. Vagy mégiscsak az? De most komolyan, miért higgyek magának, amikor azt állítja, hogy nem akar ítélkezni felettünk? Mindenki ítélkezik. Ilyen az emberi természet – és gondolom, a maga természete is, nemde?

Nem válaszol? Jól van, csináljuk így. Még csak azt sem kérdezi meg, hogy miért kerültem be? Mindenki ezt akarja kideríteni, amikor megtudja, hogy egy volt elítélttel beszél. Tényleg? – ezt mondják, tesznek egy lépést hátra, és menekülési útvonalat keresve körülnéznek. Aztán jön a kérdés: És miért került be?

Hát, én megmondom magának. Megöltem egy embert. Egy aljas rohadékot, aki a közösségi médiában zaklatott. Álnév mögé bújva, persze. A kis szemétláda azt hitte, sosem tudom meg, hogy valójában ki ő. De gyerekjáték volt kideríteni. Csak kivártam, hogy az egyik kommentjében előkerüljön egy jellegzetes szófordulat, és végül a Facebookon azt írta, hogy szégyen vagyok a Homo sapiensre, de olyan rosszul írta a sapiens szót, hogy még az automatikus hibajavító sem bírta kitalálni, mi a fenét akar mondani. Nem a megszokott hibát követte el, vagyis hogy felcserélte az i-t és az e-t, hanem mindenestől kihagyta az i betűt. És azt írta: sapeuns. Így aztán átugrottam a TownSquare-re, bepötyögtem ezt a szót a keresőbe, hogy kiderítsem, ki használja még így, és a rohadt életbe, leesett az állam. Megtaláltam a fickót, minden álnév nélkül: Mitch Aldershot, aki rengeteget bántott gyerekkoromban, aki a közvetlen közelünkben lakott, West Lafayette-ben. Felnőttkorunkban megkeresett a neten, és úgy döntött, hogy továbbra is szemétkedik velem, hogy megint megkeserítse az életemet. De mint az ilyen alakok általában, gyáva volt, és álnév mögé rejtőzött. Újra meg újra blokkoltam, de mindig visszatért, más és más néven.

Mindenesetre, miután végre megtudtam, hogy kivel van dolgom, könnyen kiderítettem, hogy hol lakik. Már nem Indianában élt, ahogyan én magam sem. Bostonban parkoltatta a seggét, én pedig Buffalóban, de nem telt el sok idő, és üzleti ügyben Beantownba utaztam.

A reptéren kocsit béreltem – egy olyan teljesen önvezetőt –, és a híreket olvasgatva a fickó házához vitettem magam. A pontos dátumra már nem emlékszem, de egy szombat délutánon történt, ötvenhét májusában vagy júniusában. Ha kíváncsi rá, utánanézhet, benne volt az újságokban. Akkoriban történt az a puccskísérlet Floridában, azt hiszem, és mintha a marsi kolóniákon akkor rendeztek volna népszavazást a magánélettel és a személyiségi jogokkal kapcsolatban.

Mindenesetre, a kocsi tökéletes munkát végzett: pontosan Aldershot háza előtt állt meg velem. A tervem az volt, már ha azt tervnek lehet nevezni, hogy odamegyek az ajtóhoz, és megnyomom a csengőt. Őszintén szólva, fogalmam sem volt, hogy ajtót nyit-e nekem. A kamerán keresztül láthatta, hogy ki áll a bejárat előtt. De amikor megérkeztem, Aldershot történetesen pont végzett a fűnyírással, és bevitte a fűnyírót a garázsába, aminek az ajtaja fel volt hajtva. Egy pillanatig szinte csodáltam őt, amiért maga végzi a fizikai munkát ahelyett, hogy egy robotra bízná.

Bementem utána, és a fűnyíró kerekei olyan hangosan zörögtek a padlón, hogy nem hallotta a lépteimet. Megnyomtam a falon a gombot, ami sejtésem szerint az ajtót működtette, és tény, ami tény, a garázsajtó leereszkedett.

Mitch megpördült, és meglepődött.

– Mi a pokol? – fakadt ki ijedten. Aztán meglátta, hogy ki áll előtte. – Koudoulian? – dadogta elképedten. Tudta, hogy nézek ki, mivel látta a netre feltöltött fotókat, amik a két border collie-m társaságában ábrázoltak, vagy a lányommal voltunk rajtuk azokon a hétvégéken, amiket nálam töltött, vagy éppen engem, amint a lányom baseballcsapatánál edzősködöm.

– Aldershot – válaszoltam, mert azt akartam, biztosan értse, hogy tudom, kivel állok szemben. Az eltelt időben fordult a kocka: legalább öt hüvelykkel magasabb voltam nála, és 30 fonttal nehezebb, és a súlytöbblet java részét izom adta.

Pár pillanatig egymást néztük. Az ő arcán megjelentek a rémület jelei, az enyémen pedig, azt gondolom, a haragé és az elszántságé. Tőlem balra volt egy ajtó, ami sejtésem szerint a házba vezetett. Gyorsan léptem egyet oldalra, hogy Aldershot és az ajtó között álljak.

– Mit... mit akarsz? – dadogta Aldershot.

Ez a legédesebb dolog – gondoltam. – Az étel, ami hidegen fogyasztva a legjobb. Rendezni a régi számlákat. Ez járt a fejemben, de amit mondtam, az így hangzott:

– Szétrúgni a rohadt seggedet.

Feltartotta a kezét a „Nyugalom, ember!” gesztussal, és a fűnyírót otthagyva hátrálni kezdett. Örültem, hogy a kocsija nincs a garázsban. Nagyobb terület állt a rendelkezésünkre, mint amekkora egy bokszring. Bőven volt helyünk, hogy megkapja tőlem azt a rohadt nagy verést, amit bőven megérdemelt.

– Figyelj rám... ööö... Roscoe! – mondta Aldershot. – Én soha...

– Soha mi? Sosem akartad pokollá tenni az életemet? Akkor kezdted, amikor négyéves voltam, az isten szerelmére! Minden egyes napon kiverted belőlem a szart, és miért? Mert néha Star Trek-es pólót viseltem? Mert vörös a hajam? Mert balkezes vagyok?

Tettem felé egy lépést, aztán még egyet, és folytattam:

– Tudod, annak idején néha elgondolkodtam azon, hogy miért lesz olyan valaki, mint te. Némelyik gyerek azt mondta, hogy ver az apád. Mindenki tudta róla, hogy egy részeges alak, úgyhogy talán tényleg ezt csinálta. De hiába ez a magyarázat, aligha érdekli azt, aki még maga is gyerek. Jól van, te is gyerek voltál. Viszont, harminc évvel később megint megkerestél. Miért, a rohadt életbe?

Aldershot hallgatott, de közben tovább araszolgatott hátrafelé, a garázs hátsó fala irányába. Azt a falat java részben elborította egy elektromos töltőállomás, illetve egy Masonite szerszámtartó, amin különféle kerti szerszámok sorakoztak.

– Miért? – kérdeztem ismét.

– Te olyan egy nyápic vagy, Koudoulian! – felelte, előhúzva a kedvenc gyerekkori sértését.

És ennyi volt. Rávetettem magam. Félreugrott, de elkaptam a karját, annál fogva megfordítottam, és nekivágtam a hátsó falnak.

– Ne nevezz így! – kiabáltam dühösen. – Soha többé ne merészeld ezt mondani rám!

Magam felé rántottam, aztán ismét nekicsaptam a falnak. Megint magam felé húztam, és észrevettem, hogy véres folt maradt a falon ott, ahol a tarkója nekiütődött.

– Miért? – kérdeztem mély, fojtott hangon. – Miért kerestél meg ennyi év után?

A fejét balra fordítva az ajtóra nézett, de nem mondott semmit.

Megint nekilöktem a falnak, és a vérfolt még nagyobb lett. Felrántotta a térdét, hogy tökön rúgjon, ahogyan annak idején szokta, amikor összevert. Kifordultam oldalra, hogy elkerüljem ezt, mire ő a helyzetet kihasználva megpróbált elmenekülni. De sikerült elgáncsolnom, ekkor hasra esett, és elterült a garázs padlóján. Egy pillanattal később már mellette álltam, és vesén rúgtam.

– Miért? – förmedtem rá ismét.

Magzati pózba gömbölyödött, és csak nyöszörgött. Megint belerúgtam.

– Miért?

– Azért, mert... – nyögte, ziháló és hörgő lélegzetvételek közepette – mert amikor megtaláltalak a neten... csak kíváncsi voltam, hogy mi lett belőled, ezért kerestelek meg... mindenféle baloldali baromságot posztoltál, és...

– A politika miatt gyötörtél? – kérdeztem döbbenten.

– Az olyan érző szívű alakok, mint te, évtizedekre tönkreteszik Amerikát. Nem bírtam elviselni, hogy mérgezed a kislányod elméjét.

Ekkor az történt, hogy – ahogyan mondani szokták – vörös köd ereszkedett az agyamra. Arra emlékszem, hogy megpördültem, tettem néhány lépést, és lekaptam egy sövényvágó ollót a szerszámtárolóról. Mire visszafordultam, Aldershot már talpon volt. A garázsajtót nyitó kapcsolóhoz rohant, és rácsapott a tenyerével.

Az ajtó emelkedni kezdett, én pedig nekirontottam Aldershotnak, egy rántással megfordítottam, hogy szemben legyen velem, és...

Hát igen, erre a részre nem emlékszem tisztán, de azt hiszem, az orvosszakértőnek igaza volt, alighanem így történt...

Kinyitottam a sövényvágó ollót, és az egyik pengét Aldershot mellkasának közepébe döftem. Aztán kihúztam a pengét, ő pedig csak állt ott, és a lassan emelkedő ajtó megtámasztotta, ezért nem dőlt el. A száját tátva, döbbenten meredt rám, és vér csorgott a mellkasából.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után az ajtó összecsukódó paneljei elhaladtak a feje mögött, ekkor hanyatt dőlve kizuhant a behajtóra... Pontosan abban a pillanatban, amikor egy pudlit sétáltató nő elment a járdán a ház előtt. Én bénultan álltam ott, mialatt a nő előkapta a telefonját. Minden bizonnyal a rendőröket hívta, mert hamarosan meghallottam a szirénák visítását.

Beszélgetés Letitia Garvey kapitánnyal

Szóval igen, a ColdBoot és a vetélytársai le tudtak fagyasztani egy testet, de nem tudták megőrizni a tudatot. A nagyapám évtizedeken át magatehetetlenül feküdt, és még csak nem is álmodott. Minden, ami ő valaha volt, egyszer és mindenkorra eltűnt.

Ez azonban nem gátolt meg abban, hogy álmodjak róla, és amikor a tartályomban voltam, ő is sokszor ott volt velem. Persze, csupán szimuláció formájában, és talán nem is hasonlított az igazi emberhez. Ó, külsőleg igen. A szimulált változat úgy nézett ki, mint ő. Elég fotót és amatőr filmet láttam róla, hogy jól alkossam meg a részleteket. És gondolom, neki is megvoltak a hibái és a gyenge pontjai, ahogyan mindenki másnak, de az én világomban a nagyapám tökéletes volt. Az a fajta személy, aki mindig is lenni akartam: erős, találékony, rettenthetetlen. A tartályomban együtt vettünk részt különféle kalandokban. Felelevenítettem az ő békefenntartó élményeit, rakétákat és taposóaknákat kerülgettünk. És elkísértem Cape Townba, ahová az 1990-es években ment, hogy együtt vonuljon Mandelával. A valóságban a rák addigra már lelassította nagyapát, és éppen csak túlélte egy rakás fehér alattomos támadását, de az én változatomban én is ott voltam velük – vele, Mandelával és a többiekkel –, szétrúgtunk jó néhány segget, és megjegyeztük, kikkel kell még elszámolunk a jövőben.

Természetesen, nem nagyapám volt az egyetlen ember, aki szerette volna kicselezni a halált. A megoldás az ő számára már túl későn született meg, de a halhatatlanságra való törekvések máshol, más vállalatoknál kezdtek gyümölcsözőre fordulni, és végül az emberi tudat szkennelése és feltöltése egy számítógépbe – legalábbis egy racionális, értelmes kivonata annak, amit az agyunk őriz –, a science fiction világából átkerült a tudományos tények világába. Az elme közvetlen, digitális szkennelésével semmit sem értek el, de a kvantum-összefonódás alkalmazásával sikerült előállítani egy pontos másolatot egy kvantumszámítógépben.

Csakhogy az első kvantummásolatok legtöbbje megőrült. Hogy miért? Mert a kvantumszámítógépben nem volt semmi, amit láthattak vagy csinálhattak volna. Léteztek, de érzékszervi ingerek nélkül. Nem vette körül őket egy világ, amiben élhettek, sem tér, amiben mozoghattak volna.

A megoldást keresve, először azzal próbálkoztak, hogy nullára lassították a kvantumszámítógép órajelét. Az elgondolás úgy szólt, hogy csak egy pillanatképet tárolnak a tudatról, ami így nem érzékeli az idő múlását. De ugyanaz történt, mint a lefagyasztott agyak esetében: az alanyok soha többé nem ébredtek öntudatra. Kiderült, hogy működésben kell tartani a tudatot, és ez azt jelentette, hogy meg kell őrizni normálisnak, ez pedig azt jelentette, hogy meg kell építeni egy virtuálisvalóság-környezetet a kvantumszámítógépben, ahol a tudat érezhet, gondolkodhat, és interakcióba léphet más dolgokkal.

Tároljuk a testet fagypont alatti hőmérsékleten, tároljuk a tudatot egy kvantumszámítógépben – és valamikor a jövőben egyesítsük őket! Ez volt a tökéletes megoldás, nemcsak azoknak, akik megpróbálták legyőzni a halált, mint a nagyapám, hanem az olyan asztronautáknak is, mint Jürgen és én, akik több évszázadig tartó, csillagközi utazásra indultak.

Csakhogy, a rohadt életbe, valami rettenetesen félrement.