Daniel Kehlmann

A világ fölmérése

– részlet –

alapdarab

Fordította
FODOR ZSUZSA

A mű eredeti címe:
Die Vermessung der Welt

Copyright © 2005 by Rowohlt Verlag GmbH,
Reinbek bei Hamburg
Hungarian translation © Fodor Zsuzsa, 2006

Az utazás

1828 szeptemberében Németföld legnagyobb matematikusa hosszú évek óta első ízben hagyta el szülővárosát, hogy részt vegyen a német természettudósok berlini kongresszusán. Természetesen nem akart elmenni. Hónapokig kérette magát, de Alexander von Humboldt addig kötötte az ebet a karóhoz, míg végül egy gyenge pillanatában és abban a reményben, hogy ez a nap úgysem jön el soha, mégis beadta a derekát.

Most hát Gauss professzor elbújt az ágyában. Amikor Minna felszólította, hogy keljen fel, a kocsi már előállt, és hosszú út vár rá, a párnájába csimpaszkodott, és szemét lehunyva megpróbálta eltüntetni a feleségét. Amikor újra kinyitotta, és Minna még mindig ott állt, kellemetlen, korlátolt némbernek nevezte, öreg napjait sújtó csapásnak. Minthogy ez sem segített, kibújt a takaró alól, és lábát a padlóra helyezte.

Dühösen és éppen hogy csak megmosdózva lement a lépcsőn. Fia, Eugen, a lakószobában várta a becsomagolt utazótáskával. Gauss dührohamot kapott, amikor meglátta: összetörte az ablakpárkányon álló egyik korsót, toppantott a lábával és csapkodott. Még akkor sem csillapodott le, amikor Eugen az egyik oldalról, Minna a másik oldalról a vállára tette a kezét és bizonygatta, hogy ott is gondját fogják viselni, és hamarosan újra itthon lesz, olyan gyorsan elmúlik, mint egy rossz álom. Csak akkor szedte össze magát, amikor ősöreg édesanyja, akit felzavart a lárma, előjött a szobájából, megcsipkedte fia arcát és megkérdezte, hová lett az ő bátor kisfia. Hűvösen elbúcsúzott Minnától; szórakozottan megsimogatta lánya és legkisebb fia fejét. Majd némi segítséggel bekászálódott a kocsiba.

Az utazás gyötrelmes volt. Eugent szerencsétlen flótásnak nevezte, elvette tőle a furkósbotját és teljes erőből a lába felé döfött. Egy darabig összevont szemöldökkel bámult ki az ablakon, aztán megkérdezte, mikor megy végre férjhez a lánya. Miért nem kell senkinek, mi a baj vele?

Eugen hátrasimította hosszú haját, mindkét kezével piros sapkáját gyűrögette és nem akaródzott válaszolnia.

Ki vele, mondta Gauss.

Őszintén szólva, mondta Eugen, a nővére nem éppen szemrevaló.

Gauss bólintott, a válasz elfogadhatónak tűnt. Kért egy könyvet.

Eugen odaadta neki azt, amit éppen felütött: Friedrich Jahn Német tornaművészet című művét. Ez volt az egyik kedvenc könyve.

Gauss megpróbált olvasni, de már néhány másodperc elteltével felpillantott és a kocsi újmódi bőrrugózására panaszkodott; ettől az embernek még a szokásosnál is jobban felkavarodik a gyomra. Nemsokára, magyarázta, az embereket gépek fogják egy kilőtt puskagolyó sebességével egyik városból a másikba szállítani. Akkor majd egy fél óra alatt el lehet jutni Göttingából Berlinbe.

Eugen kétkedve csóválta a fejét.

Különös és igazságtalan, mondta Gauss, a létezés siralmas esetlegességének ékes példája, hogy tetszik, nem tetszik, egy bizonyos korban születünk és annak foglyai vagyunk. Ez méltánytalan előnyt szerez az embernek a múlttal szemben és bohócot csinál belőle a jövő szemében.

Eugen álmosan bólintott.

Az emberiség korai időszakaiban vagy az Orinoco partjainál még egy hozzá fogható elme sem lett volna képes semmilyen teljesítményre, mondta Gauss, kétszáz esztendő múlva ellenben minden fajankó gúnyt űzhet belőle és képtelen badarságokat találhat ki az ő személyével kapcsolatban. Töprengett, újra szerencsétlen flótásnak nevezte Eugent és belemélyedt a könyvbe. Amíg olvasott, Eugen feszülten bámult ki a kocsi ablakán, hogy elrejtse megbántottságtól és dühtől eltorzult arcát.

A Német tornaművészetben tornaszerekről volt szó. A szerző részletesen ismertette azokat a szerkezeteket, amelyeket ő talált ki, hogy mászkálni lehessen rajtuk. Az egyiket lónak nevezte el, a másikat gerendának, a harmadikat baknak.

A fickónak nincs ki a négy kereke, mondta Gauss, kinyitotta az ablakot és kihajította a könyvet.

Ez az övé volt, kiáltotta Eugen.

Neki is határozottan úgy tűnt, mondta Gauss, elaludt, és estig, a határállomáson történt lóváltásig fel sem ébredt. Amíg a régi lovakat ki-, az újakat pedig befogták, krumplilevest ettek a vendégfogadóban. A szomszéd asztal mellől egy sovány, hosszú szakállú, beesett arcú férfi, rajtuk kívül az egyetlen vendég, lopva méregette őket. Valójában minden megaláztatás forrása a test, mondta Gauss, aki bosszúságára tornaszerekről álmodott. Mindig Istenre jellemző gonosz tréfának tartotta, hogy egy olyan szellem, mint az övé, betegeskedő testbe van zárva, míg egy olyan átlagos koponya, mint amilyen Eugen, gyakorlatilag sohasem beteg.

Gyermekkorában súlyos himlője volt, mondta Eugen. Kis híján belehalt. Itt látszanak még a sebhelyek!

Ja, tényleg, mondta Gauss, kiment a fejéből. Az ablak előtt álló postalovakra mutatott. Tulajdonképpen mulatságos, hogy a gazdagoknak kétszer annyi időre van szükségük az utazáshoz, mint a szegényeknek. Aki a posta állatait veszi igénybe, az út minden szakasza után lecserélheti őket. Akinek saját lovai vannak, meg kell várnia, amíg azok kipihenik magukat.

Na és, kérdezte Eugen.

No persze, mondta Gauss, aki nem szokott gondolkodni, annak ez magától értetődőnek tűnhet. Akárcsak az a körülmény, hogy valaki fiatalember létére bottal jár, miközben az öregember meg nem.

Egy diák furkósbottal jár, mondta Eugen. Ez mindig így volt és így is marad.

Alighanem, mondta Gauss és elmosolyodott.

Némán kanalazták a levest, mígnem a határállomásról bejött a zsandár és elkérte az útlevelüket. Eugen odaadta neki a belépési engedélyét: egy igazolást az udvartól, melyben az állt, hogy diák létére nem merülnek fel vele kapcsolatban aggályok, és édesapja kíséretében porosz földre léphet. A zsandár bizalmatlanul méregette, megvizsgálta az úti okmányt, bólintott és Gausshoz fordult. Nála nem volt semmi.

Egyáltalán nincs útlevele, kérdezte meglepetten a zsandár, semmilyen papiros, semmilyen pecsét, semmi?

Sosem volt szüksége ilyesmire, mondta Gauss. Utoljára húsz esztendeje lépte át Hannover határát. Annak idején nem volt ezzel semmi gond.

Eugen megkísérelte elmagyarázni, kik ők, hová tartanak és kinek a kívánságára. A természettudósok gyűlésére a korona védnöksége alatt kerül sor. Édesapját annak díszvendégeként bizonyos értelemben a király hívta meg.

A zsandár az útlevelet kérte.

Honnan is tudhatná, mondta Eugen, de édesapját a legtávolabbi országokban is tisztelik, minden akadémiának tagja, és zsenge ifjúkora óta a matematikusok fejedelmének nevezik.

Gauss bólintott. Azt mondják, Napóleon miatta tekintett el Göttinga ágyúzásától.

Eugen elsápadt.

Napóleon, visszhangozta a zsandár.

Bizony, mondta Gauss.

A zsandár, még hangosabban, mint az imént, az útlevelét kérte.

Gauss a karjára hajtotta a fejét és nem mozdult. Eugen meglökte, de eredménytelenül. Neki mindegy, dünnyögte Gauss, ő haza akar menni, neki teljesen mindegy.

A zsandár zavartan megigazította a sapkáját.

Ekkor szólt közbe a szomszéd asztalnál ülő férfi. Ez egyszer majd mind véget ér! Németország szabad lesz, jóravaló polgárai háborítatlanul élhetnek és utazhatnak majd, testben és lélekben egészségesen, és nem lesz szükségük papírokra.

A zsandár hitetlenkedve elkérte az igazolványát.

Éppen erről beszél, kiáltotta a férfi a zsebében kotorászva. Hirtelen felpattant, feldöntötte a székét és kirohant. A zsandár néhány másodpercig a nyitott ajtóra meredt, aztán összeszedte magát és utánaszaladt.

Gauss lassan felemelte a fejét. Eugen indítványozta, hogy haladéktalanul folytassák útjukat. Gauss bólintott, és szótlanul megette a maradék levest. A zsandár őrbódéja üresen állt, mindkét rendőr üldözőbe vette a szakállast. Eugen a kocsissal együtt nagy keservesen felnyitotta a sorompót. Aztán átgördültek porosz földre.

Gauss most derűs volt, majdnem vidám. A differenciál-geometriáról beszélt. Elképzelni is nehéz, milyen görbülő terekbe vezet még majd az út. Egyelőre ő maga is csak nagy vonalakban érti, Eugen örülhet, hogy ilyen középszerű, az ember néha valósággal megrémül. Aztán keserves ifjúságáról mesélt. Apja szigorú volt és elutasító, Eugen szerencsésnek mondhatja magát. Ő előbb tudott számolni, mint beszélni. Egyszer az apja, amikor leszámolta a havi bérét, hibát ejtett, mire ő elkezdett sírni. Amikor az apja helyrehozta a hibát, tüstént elhallgatott.

Eugen adta a megilletődöttet, jóllehet tudta, hogy a történet nem igaz. Joseph, a bátyja találta ki és terjesztette. Időközben apja is annyiszor hallhatta már, hogy maga is kezdte elhinni.

Gauss szóba hozta a véletlent, minden tudás ellenségét, melyet mindig is le akart győzni. Ha közelebbről megvizsgáljuk, minden esemény mögött felfedezzük az okozat szövedékének végtelen finomságát. Ha elég távolról szemléljük, megmutatkoznak a nagy mintázatok. A szabadság és véletlen kérdése közepes távolságból vetődik fel, a távolságon múlik. Hogy érti‑e.

Úgy nagyjából, mondta fáradtan Eugen, és a zsebórájára pillantott. Nem valami pontosan járt, de úgy hajnali fél négy és öt között lehetett.

Ám a valószínűség szabályai, folytatta Gauss, fájó hátára tapasztva a kezét, nem kényszerítő erejűek. Nem természeti törvények, akadnak kivételek. Például egy olyan intellektus, mint az övé, vagy azok a szerencsejáték-nyeremények, amelyek tagadhatatlanul mindig valamilyen tökfej markát ütik. Sőt, néha már azt feltételezi, hogy a fizika törvényei is csak statisztikailag érvényesek, tehát kivételek ott is elképzelhetőek: mint a kísértetek vagy a gondolatátvitel.

Eugen megkérdezte, vajon tréfál‑e.

Ezt ő maga sem tudja, mondta Gauss, lehunyta a szemét és mély álomba merült.

A következő napon, késő délután értek Berlinbe. Sok ezer apró házikó, központ és rendező elv nélkül, parttalan település Európa legmocsarasabb pontján. Csak nemrégiben kezdtek pompás épületeket emelni: egy dómot, néhány palotát, egy múzeumot, hogy ott helyezzék el Humboldt nagy expedíciójának leleteit.

Néhány esztendő múlva, mondta Eugen, ez is olyan metropolis lesz, mint Róma, Párizs vagy Szentpétervár.

Soha, mondta Gauss. Visszataszító város!

A kocsi rossz kövezeten zötyögött. A lovak kétszer is visszahőköltek a morgó kutyáktól, a mellékutcákban a kerekek kis híján beleragadtak a nedves homokba. Házigazdájuk a város központjában, a Packhof 4‑es szám alatt lakott, közvetlenül az új múzeum építési területe mögött. Vékony tollal igen pontos térképet rajzolt, nehogy eltévedjenek. Valaki bizonyára már messziről megpillantotta és bejelentette őket, mert alig néhány másodperccel azután, hogy begördültek az udvarra, kivágódott a ház kapuja, és négy férfi jött elébük.

Alexander von Humboldt apró termetű, hófehér hajú öregúr volt. Mögötte egy titkár lépdelt nyitott jegyzettömbbel, egy libériás küldönc és egy pofaszakállas fiatalember, aki egy állványon nyugvó fadobozt cipelt. Mintha előtte elpróbálták volna, pózba merevedtek. Humboldt a kocsi ajtaja felé nyújtotta a karját.

Nem történt semmi.

A kocsi belsejéből izgatott beszéd szűrődött ki. Nem, kiáltotta valaki, nem! Tompa ütés hallatszott, aztán harmadszor is: nem! És egy darabig semmi.

Végre kinyílt a kocsi ajtaja, és Gauss óvatosan lelépett az utcára. Összerezzent, amikor Humboldt megragadta a vállát és azt kiáltotta: micsoda megtiszteltetés, milyen nagy pillanat ez Némethon, a tudomány és ő maga számára!

A titkár jegyzetelt, a fadoboz mögött álló férfi odasziszegte: most!

Humboldt megdermedt. Ő Daguerre úr, súgta mozdulatlan ajkakkal. Az ő egyik pártfogoltja, aki most egy olyan szerkezeten dolgozik, amely a pillanatot fényérzékeny ezüst-jodid-rétegre rögzítve elragadja a tovatűnő időtől. Legyen szíves, semmi szín alatt ne mozduljon meg!

Gauss azt mondta, haza akar menni.

Csak egy pillanat, súgta Humboldt, mintegy tizenöt perc, már meglehetősen előrehaladtak vele. Nemrégiben még sokkal tovább tartott, az első kísérleteknél azt hitte, nem is bírja ki a háta. Gauss ki akart bontakozni, de a kis öregember meglepően erősen fogta és azt dünnyögte: értesítsék a királyt! A küldönc már el is nyargalt. Aztán, nyilván, mert éppen ez jutott eszébe: jegyezze fel, megvizsgálni a fókatenyésztés lehetőségét Warnemündében, a feltételek kedvezőnek tűnnek, holnap kérem bemutatni! A titkár feljegyezte.

Eugen, aki kissé bicegve csak most mászott ki a kocsiból, elnézést kért, amiért ilyen késői órán érkeztek meg.

Itt nincs korai, se késői óra, dünnyögte Humboldt. Itt csak munka van, és azt el is végzik. Szerencsére még van fény. Ne mozogjon!

Egy rendőr lépett az udvarra és megkérdezte, mi folyik itt.

Majd később, sziszegte Humboldt összeszorított ajakkal.

Ez csoportosulás, mondta a rendőr. Vagy azonnal feloszlanak, vagy hivatalból eljár.

Ő kamarás, sziszegte Humboldt.

Hogy micsoda? A rendőr előrehajolt.

Kamarás, ismételte meg Humboldt titkára. Az udvarhoz tartozik.

Daguerre felszólította a rendőrt, hogy menjen ki a képből.

A rendőr homlokát ráncolva hátrébb lépett. Először is, azt akárki mondhatja, másodszor pedig, a gyülekezési tilalom mindenkire vonatkozik. És az ott, mutatott Eugenre, szemlátomást diák. Ami különösen kényessé teszi a helyzetet.

Ha nem hordja el magát, de tüstént, mondta a titkár, úgy megjárja, hogy megemlegeti.

Így nem beszélünk hivatalos személlyel, mondta tétován a rendőr. Öt percet kapnak.

Gauss felnyögött és kiszabadította magát.

Jaj, nem, kiáltotta Humboldt.

Daguerre toppantott a lábával. Most örökre elveszett a pillanat!

Mint az összes többi, mondta nyugodtan Gauss. Mint az összes többi.

És valóban: amikor Humboldt még aznap éjjel nagyítóval megvizsgálta a megvilágított rézlemezt, mialatt a szomszéd szobában Gauss olyan hangosan hortyogott, hogy az egész lakásban hallani lehetett, semmit sem látott rajta. Csak jó idő elteltével tűnt úgy, hogy kusza, kísérteties körvonalak kezdenek előtűnni rajta, mintha elmosódott rajzolata lenne valaminek, ami egy víz alatti tájra hasonlított. A közepén egy kéz, három cipő, egy váll, egy egyenruha ujjának hajtókája és egy fülcimpa alsó része. Vagy mégsem? Sóhajtva kihajította a lemezt az ablakon és hallotta, ahogy az tompa puffanással földet ér az udvaron. Néhány másodperccel később már meg is feledkezett róla, mint mindenről, ami valaha nem sikerült neki.

A tenger

Alexander von Humboldtot Európa-szerte híressé tette trópusi expedíciója, melyet huszonöt esztendővel azelőtt hajtott végre. Járt Új-Spanyolországban, Új-Granadában, Új-Barcelonában, Új-Andalúziában és az Egyesült Államokban, felfedezte az Orinocót és az Amazonast összekötő természetes csatornát, megmászta az ismert világ legmagasabb hegycsúcsát, összegyűjtött sok ezer növényt és sok száz állatot – némelyiket elevenen, de a legtöbbet holtan –, papagájokkal társalkodott, halottakat ásott ki, útközben felmért minden folyót, hegyet és tavat, bemászott minden üregbe, és több bogyót kóstolt meg, több fára mászott fel, mint amennyit bárki emberfia akár csak elképzelni is képes.

Két fivér közül ő volt a fiatalabb. Jómódú köznemes édesapjuk korán meghalt. Édesanyjuk nem adta alább, magától Goethétől tudakolta meg, hogyan képezze fiait.

Egy testvérpár, válaszolta amaz, amelynél teljes mértékben megmutatkozik az emberi törekvések sokszínűsége, vagyis példaszerűen valóra válik a tett és az élvezet lehetőségeinek gazdag tárháza, valójában színjáték, amely alkalmas arra, hogy az érzületet reménységgel, a szellemet pedig egynémely gondolattal töltse el.

Ezt a mondatot senki sem értette. Sem az anya, sem Kunth, a maior domus, egy nagy fülű, keszeg úr. Érteni véli, mondta végül Kunth, kísérletről volna szó. Az egyiket a kultúra, a másikat a tudomány emberévé kellene kiképezni.

De melyiket mivé?

Kunth gondolkodott. Aztán megvonta a vállát, és azt ajánlotta, dobjanak fel egy érmét.

Tizenöt jól fizetett szakember tartott nekik egyetemi szintű előadásokat. Az ifjabb fivért kémiára, fizikára, matematikára okították, az idősebbet nyelvekre és irodalomra, és mindkettőjüket görögre, latinra és filozófiára. Napi tizenkét órában, a hét minden napján, szünet vagy vakáció nélkül.

Alexander, az ifjabb fivér szófukar volt és vékonydongájú, úgy kellett mindenre biztatni, az érdemjegyei közepesek voltak. Ha magára hagyták, az erdőkben kószált, bogarakat gyűjtött és saját maga által kigondolt rendszerek szerint osztályozta őket. Kilencesztendős korában Benjamin Franklin találmányának mintájára összeeszkábált egy villámhárítót és felszerelte a főváros közelében lévő kastélyuk tetejére. Ez volt a második villámhárító egész Németföldön; a másik Göttingában állt Lichtenberg, a fizikaprofesszor házának tetején. Az éggel szemben csak ez a két hely nyújtott védelmet.

Az idősebb fivér úgy nézett ki, mint egy angyal. Úgy tudott beszélni, akár egy költő, és már zsenge korban koravén leveleket írogatott az ország leghíresebb férfiúinak. Aki csak találkozott vele, nem tudott hova lenni a lelkesedéstől. Tizenhárom esztendős korára két, tizennégy éves korára négy, tizenöt esztendősen pedig már hét nyelven beszélt. Soha nem kellett megbüntetni, senki sem emlékszik olyan esetre, hogy valaha valamit rosszul csinált volna. Az angol követtel a kereskedelmi politikáról, a franciával a lázadás veszélyeiről társalkodott. Egy alkalommal bezárta öccsét egy félreeső szobában álló szekrénybe. Másnap, amikor egy szolgáló rátalált a félig ájult kisfiúra, azt állította, hogy öccse saját magát zárta be; tisztában volt vele, hogy az igazat úgyse hinné el senki. Egy másik alkalommal a kisebbik fiú fehér port fedezett fel az ételében. Elég jártas volt a kémiában ahhoz, hogy felismerje: patkányméreg. Remegő kézzel tolta el magától a tányért. Bátyja az asztal másik végéről elismerő pillantást vetett rá kifürkészhetetlen, világos szemével.

Senki sem tagadhatta, hogy kísértetek járnak a kastélyban. Nem történt semmilyen látványos esemény, csupán léptek az üres folyosókon, ismeretlen eredetű gyereksírás, és olykor egy árnyékszerű úr, aki recsegő hangon rimánkodott, hogy vegyenek tőle cipőpertlit, csöpp játék mágnest, vagy egy pohár limonádét. A szellemeknél hátborzongatóbbak voltak azonban a róluk szóló történetek: Kunth olyan könyveket adott a két fiúnak olvasni, amelyekben szerzetesekről, tátongó sírokról, a mélyből felnyúló kezekről, az alvilágban kotyvasztott elixírekről esett szó, és olyan szeánszokról, amelyeken holtak beszéltek a rémülettől halálra vált hallgatókhoz. Az efféle könyvek éppen akkortájt jöttek divatba, és annyira újak voltak, hogy a borzalmak ellen a megszokás sem segíthetett. Erre szükség van, magyarázta Kunth, a találkozás a sötétséggel része a felcseperedésnek, aki nem ösmeri a metafizikai félelmet, abból sosem lesz igaz német férfi. Egyszer a kezükbe került egy történet az őrült Aguirre-ről, aki megtagadta királyát, és önmagát nevezte ki császárrá. Embereivel egy párját ritkító, lidérces álomba illő úton végighajózta az Orinocót, melynek partjain olyan sűrű volt az aljnövényzet, hogy nem tudtak partra szállni. A madarak kihalt népek nyelvén rikoltoztak, és ha az ember felpillantott, az égen olyan városok tükörképét látta, melyek építészete elárulta, hogy nem emberkéz alkotta őket. Erre a vidékre még nemigen jutottak el kutatók, megbízható térkép nem létezett.

De ő megteszi, mondta a fiatalabb fivér. Elutazik oda.

Persze, felelte az idősebb.

Komolyan beszél!

Tisztában van vele, mondta az idősebb, és odahívta az egyik szolgát, hogy hitelesítse a napot és az órát. Egyszer még majd örülhetnek, hogy rögzítették ezt a pillanatot.

Fizikára és filozófiára Immanuel Kant legkedvesebb tanítványa, Marcus Herz, a szépségéről híres Henriette férje okította őket. Egy üvegkancsóba két anyagot töltött: a folyadék egy pillanatnyi késlekedés után megváltoztatta a színét. Hidrogént áramoltatott ki egy kis csövön, a torkolatához lángot tartott, amely vidáman fellobbant. Egy fél gramm, mondta, s a láng tizenkét centiméter magasra csap. Ha valamitől megijed az ember, azt a legokosabb megmérni.

Heti egy alkalommal művelt emberek találkoztak Henriette szalonjában, Istenről és az érzelmeikről társalogtak, sírdogáltak egy keveset, leveleket írtak egymásnak, s önmagukat az Erényszövetség tagjainak nevezték. Senki sem tudta már, kinek jutott eszébe ez a név. Beszélgetéseiket kifelé titokban kellett tartaniuk; ám az Erényszövetség többi tagját nyíltan és részletekbe menően kellett tájékoztatniuk mindarról, ami a lelkükben kavargott. Ha semmi sem kavargott a lelkükben, ki kellett találniuk valamit. A két fivér volt a legfiatalabb közöttük. Erre is szükség van, mondta Kunth, semmi szín alatt nem mulaszthatnak el egyetlen találkozót sem. Kedvezően hat a lelki finomságra. Kifejezetten bátorította őket, hogy írjanak Henriettének. Az érzelmi kultúra elhanyagolása e zsenge korban később kellemetlen következményekkel járhat. Magától értetődik, hogy minden levelet be kell mutatni neki. Mint az várható volt, az idősebb fivér levelei voltak jobbak.

Henriette bizonytalan, gyerekes kézírásával udvariasan válaszolt nekik. Ő maga is még csak tizenkilenc esztendős volt. A könyv, amelyet a fiatalabb fiú ajándékozott neki, La Mettrie L’homme machine című műve, olvasatlanul jött vissza. Ez a könyv be van tiltva, viszolyogtató pamflet. Képtelen volna akár csak beleolvasni is.

Sajnálja, mondta a fiatalabb fivér az idősebbnek. Figyelemre méltó mű. A szerző komolyan állítja, hogy az ember gép, egy roppant míves önműködő váz.

És nincs lelke, mondta az idősebb. A kastély parkjában sétáltak; a kopasz fákat vékony hóréteg borította.

Dehogynem, vetette ellen a fiatalabb. Van lelke. Vannak sejtelmei és van költői érzéke a messzeség és szépség iránt. Jóllehet ez a lélek csupán része, még ha a legbonyolultabb része is a gépezetnek. És ő azon töpreng, vajon ez nem felel‑e meg a valóságnak.

Hogy minden ember gép volna?

Talán nem mindenki, mondta elgondolkodva a fiatalabbik. De mi igen.

A tó be volt fagyva, a késő délután alkonyi fényei kékesre színezték a havat és a jégcsapokat. Volna valami közlendője, mondta az idősebb. Aggódnak érte. A szótlansága, zárkózottsága miatt. Döcögős tanulmányi eredményei miatt. Rajtuk kettejükön áll vagy bukik egy nagy kísérlet. Egyikőjüknek sincs joga elhagyni magát. Egy pillanatig tétovázott. Különben elég vastag a jég.

Csakugyan?

Bizony.

A fiatalabb bólintott, felsóhajtott és rálépett a jégre. Gondolkodott, elszavalja‑e Klopstock korcsolyázásról szóló ódáját. Karját szélesen kitárva siklott a tó közepéig. Megfordult a saját tengelye körül. A bátyja kissé hátradőlve állt a parton és őt figyelte.

Hirtelen csönd lett. Nem látott semmit és majd eszét vesztette a hidegtől. Csak ekkor értette meg, hogy a víz alatt van. Kapálódzott. A feje nekiütközött valami keménynek, a jégnek. Szőrmesapkája lecsúszott a fejéről és elúszott, a haja égnek állt, lába a tó fenekének ütközött. Mostanra a szeme hozzászokott a sötétséghez. Egy pillanatig megdermedt tájat látott: reszkető fűszálakat, fölöttük fátyolszerűen áttetsző növényzetet, egy halat egy szál magában, az imént még itt volt és már el is tűnt, mint valami látomás. Tempózva felúszott, a feje ismét nekiütközött a jégnek. Rájött, hogy már csak másodpercei vannak hátra az életből. Tapogatózott, és amikor már éppen elfogyott a levegője, megpillantott maga fölött egy sötét foltot, a léket; fölfelé lökte magát, be- és kilélegzett, köpködött, a jég éles pereme összeszabdalta a kezét, felhúzódzkodott, lehemperedett, maga után húzta a lábát és ott feküdt zihálva, zokogva. Hasra fordult, és kúszva megindult a part felé. A bátyja még mindig ugyanúgy állt ott, ahogy az imént, hátradőlve, zsebre tett kézzel, az arcába húzott sapkával. A kezét nyújtotta és segített neki lábra állni.

Éjszaka jött a láz. Hangokat hallott, de nem tudta, hogy az álmaiban szereplő alakokét, vagy az ágya körül álló emberekét, és még mindig érezte a jeges hideget. Egy férfi, valószínűleg az orvos, nagy léptekkel fel-alá járkált a szobában és azt mondta, döntsd el, sikerül‑e, vagy nem, ez elhatározás kérdése, aztán már csak ki kell tartani, nem? De amikor válaszolni akart, már nem emlékezett, mire kellene, ehelyett messze elnyúló tengert látott az elektromosságtól villódzó égbolt alatt, amikor pedig újra felnyitotta a szemét, már dél volt, a következő utáni napon, a téli nap sápadtan sütött be az ablakon, és a láza alábbhagyott.

Attól fogva jobbak lettek az érdemjegyei. Figyelmét összpontosítva dolgozott, és azt a szokást vette fel, hogy gondolkodás közben ökölbe szorította a kezét, mintha ellenséget kellene legyőznie. Megváltozott, írta neki Henriette, egy kicsit fél is tőle. Alexander kikönyörögte, hogy egy éjszakát abban az üres szobában tölthessen, amelyből leggyakrabban hallotta az éjszakai hangokat. Másnap reggel sápadt volt és csendes, s a homlokán megjelent az első függőleges ránc.

Kunth úgy döntött, az idősebbik fivér tanuljon jogot, a fiatalabb kameralisztikát. Természetesen elkísérte őket az egyetemre, az Odera menti Frankfurtba, velük tartott az előadásokra és felügyelte az előmenetelüket. Az egyetem nem volt jó. Ha valaki nem tud semmit, mégis doktor szeretne lenni, írta az idősebbik Henriettének, bízvást ide jöhet. Ráadásul, ki tudja, miért, egy nagy kutya van a kollégiumban, sokat vakaródzik és hangokat bocsát ki.

A fiatalabb fivér Wildenow-nál, a botanikusnál látott első ízben szárított trópusi növényeket. Csápszerű kinövések voltak rajtuk, szemhez hasonlatos bimbók, a levelük felszínének tapintása pedig az emberi bőrre emlékeztetett. Álmaiból mintha már ismerte volna valamennyit. Felmetszette őket, aprólékos vázlatokat készített róluk, megvizsgálta, hogyan reagálnak savakra, lúgokra, és takaros preparátumokat készített belőlük.

Most már tudja, mondta Kunthnak, mivel szeretne foglalkozni. Az élettel.

Ehhez nem járulhat hozzá, mondta Kunth. Egyéb feladatuk is van a világban, mint a puszta létezés. Az élet önmagában nem elégséges tartalma a létezésnek.

Nem úgy gondolta, felelte a fiatalabb fivér. Az életet szeretné kutatni, megérteni azt a különös makacsságot, amellyel behálózza a földgolyót. Ezt szeretné kiismerni!

Tehát maradhatott, és továbbtanult Wildenow-nál. A következő szemeszterben az idősebb fivér átiratkozott a göttingai egyetemre. Mialatt szert tett az első barátokra, először ivott szeszes italt és érintett nőt, a fiatalabb megírta első tudományos munkáját.

Jó, mondta Kunth, de még mindig nem elég jó ahhoz, hogy a Humboldt név alatt megjelenjen nyomtatásban. A publikálással még várni kell.

A szünidőben meglátogatta a bátyját. A francia konzul fogadásán megismerkedett Kästnerrel, a matematikussal, annak barátjával, Zimmermann udvari tanácsossal és Németföld legjelentősebb kísérleti fizikusával, Georg Christoph Lichtenberg professzorral. A púpos, de húsból és intelligenciából összegyúrt, kifogástalanul szép arcú professzor puhán megszorította a kezét és vidáman végigmérte. Humboldt megkérdezte, igaz‑e, hogy egy regényen dolgozik.

Igen is, meg nem is, felelte Lichtenberg olyan pillantással, mintha látna valamit, amit maga Humboldt sem sejt. A mű címe A katlanokrul, nem szól semmiről és egyáltalán nem halad vele.

A regényírás, mondta Humboldt, királyi útnak tűnik, a jelen legillékonyabb pillanatainak rögzítéséhez a jövő számára.

Aha, mondta Lichtenberg.

Humboldt elvörösödött. Következésképpen dőre vállalkozás, ha egy szerző, ahogy mostanában dívik, a régmúltba helyezi a cselekményt.

Lichtenberg összeszűkült szemmel figyelte. Nem, mondta aztán. És igen.

Úton hazafelé a fivérek az éppen felkelő hold mellett megpillantottak egy másik, ám valamivel nagyobb ezüstkorongot. Hőlégballon, magyarázta az idősebb. Pilâtre de Rozier, a Montgolfier fivérek munkatársa jelenleg a közeli Braunschweigben időzik. Az egész város erről beszél. Hamarosan minden ember fel fog emelkedni a levegőbe.

De nem akar, mondta a fiatalabb. Félni fog.

Kevéssel elutazása előtt megismerkedett a híres Georg Forsterrel, egy sovány, kehes, egészségtelen arcszínű emberrel. Körbejárta a világot Cookkal, többet látott, mint Németföld szülöttei közül bárki; mostanra élő legenda lett, könyvét világszerte ismerték, és könyvtárosként dolgozott Mainzban. Sárkányokról mesélt és élőhalottakról, rendkívül udvarias kannibálokról, olyan napokról, amelyeken oly tiszta volt a tenger, hogy az ember azt hihette, szakadék fölött lebeg, viharokról, amelyek olyan hevesek voltak, hogy imádkozni sem mert. A mélabú finom ködként vette körül. Túl sokat látott, mondta. Éppen erről szól Odüsszeusz és a szirének példázata. Mit sem segít, ha az ember az árbóchoz kötözi magát, megmenekülvén sem heveri ki az idegen közelségét. Aludni is alig tud már, olyan élénkek az emlékek. Nemrég jutott fülébe a hír, hogy kapitányát, a nagy és sötét Cookot Hawaiin megfőzték és megették. Megdörzsölte a homlokát és a cipője csatját mustrálta. Megfőzték és megették, ismételte meg.

Ő maga is szeretne utazni, mondta Humboldt.

Forster bólintott. Sokan szeretnének. És később mindenki megbánja.

Miért?

Mert soha sincs visszatérés.

Forster beajánlotta őt a freibergi Bányászati Akadémiára. Ott Abraham Werner azt tanította: a Föld belseje hideg és szilárd. A hegységek a zsugorodó őskori óceánból kémiai kicsapódással keletkeztek. A vulkánok tüze nem belülről, a mélyből jön, égő szénrétegek táplálják, a Föld magja kemény kő. Ezt a tant, melyet mindkét egyház és Johann Wolfgang Goethe is vallott, neptunizmusnak nevezték. A freibergi kápolnában Werner misét mondatott az igazságot még tagadó ellenfeleinek lelki üdvéért. Egyszer betörte egy kétkedő diák orrát, egy másiknak pedig sok-sok évvel ezelőtt állítólag leharapta az egyik fülét. Ő volt az utolsó alkimisták egyike: titkos páholyok tagja, olyan jelek ismerője, melyeknek engedelmeskednek a démonok. Össze tudta rakni, ami eltörött, a füstből vissza tudta hozni, ami elégett, újra szilárd anyaggá tudta formálni, ami szétzúzatott, beszélt az ördöggel és csinált aranyat is. Mégsem keltette intelligens ember benyomását. Hátratámaszkodva és szemét összehúzva megkérdezte Humboldtot, neptunista‑e és hisz‑e abban, hogy a Föld belseje hideg.

Humboldt biztosította efelől.

De akkor meg is kell nősülnie.

Humboldt elpirult.

Werner felfújta az arcát és összeesküvő ábrázattal megkérdezte, van‑e kedvese.

Az csak akadályozná, mondta Humboldt. Az ember akkor házasodik meg, ha semmilyen lényeges célja nincs az életben.

Werner rámeredt.

Így mondják, fűzte hozzá gyorsan Humboldt. Természetesen nincs igazuk!

Nőtlen férfiból, mondta Werner, még sosem vált jó neptunista.

Humboldt egy negyedév alatt elvégezte az akadémia curriculumát. Délelőtt hat órát töltött a föld alatt, délután előadásokat hallgatott, este és fél éjszaka a következő napra tanult. Barátai nem voltak, és amikor a bátyja meghívta az esküvőjére – talált egy magához illő nőt, olyat, akinek a világon nincs párja –, udvariasan azt válaszolta, hogy nem tud elmenni, ideje nem engedi. Bemászott a legalacsonyabb aknákba is, míg csak hozzá nem szokott a klausztrofóbiához, akár valami soha nem szűnő, de fokozatosan elviselhető fájdalomhoz. Hőmérsékletméréseket végzett: minél mélyebbre ereszkedett, annál melegebb lett, és ez ellentmondott Abraham Werner minden tanításának. Feltűnt neki, hogy még a barlangok legmélyebb sötétjében is van némi vegetáció. Úgy tűnt, az élet sehol sem szűnik meg, valamilyen formában mindenütt tenyészik még moha, valamiféle satnya növényzet. Olyan kísértetiesnek érezte, hogy feldarabolta és megvizsgálta, osztályozta őket és írt róluk egy tanulmányt. Évekkel később, amikor hasonló növényekkel találkozott a halottak barlangjában, már nem érte készületlenül.

Miután végzett, kapott egy rend egyenruhát. Hogy viselje, bármerre jár is. Bányászati és kohászati minisztériumi fogalmazó volt a hivatalos címe. Maga is szégyelli, írta a fivérének, mennyire örül neki.

Néhány hónap múlva már ő volt Poroszország legmegbízhatóbb bányászati felügyelője. Végigjárta a kohókat, tőzegbányákat, a királyi porcelánmanufaktúra kemencéit; a sebesség, amellyel jegyzetelt, mindenütt megrémítette a munkásokat. Folyton úton volt, alig aludt, alig evett és maga sem tudta, mire jó mindez. Van benne valami, írta a fivérének, ami miatt attól fél, elveszítheti a józan eszét.

Véletlenül került a kezébe Galvani könyve az áramról és a békákról. Galvani két különböző fémmel kötötte össze békák levágott combjait, és azok úgy rángatóztak, akárha elevenek lettek volna. Vajon ez a combokon múlott, amelyekben még volt életerő, vagy a mozgás kívülről jött, a fémek különbözőségéből, melyet a békák részei csupán láthatóvá tettek? Humboldt elhatározta, hogy a végére jár.

Levette az ingét, lefeküdt az ágyra és utasította a szolgáját, hogy tegyen a hátára két köpölyt. A szolga engedelmeskedett, Humboldt bőrén két nagy hólyag keletkezett. És most vágja fel a két hólyagot! A szolga habozott, Humboldt kénytelen volt felemelni a hangját, a szolga megfogta a szikét. Olyan éles volt, hogy szinte nem is fájt a vágás. A vére a padlóra csöpögött. Humboldt megparancsolta, hogy a szolga tegyen egy darab cinket az egyik sebére.

A szolga megkérdezte, tarthat‑e szünetet, nem érzi jól magát.

Humboldt megkérte, hogy ne butáskodjon. Amikor egy ezüstdarab ért a második sebéhez, fájdalmas ütéseket érzett a hátizmaiban, fel, egészen a fejéig. Remegő kézzel jegyezte fel: musculus cucularis, nyakszirtcsont, a hátcsigolya tövisnyúlványai. Semmi kétség, itt elektromosság lépett fel. Még egyszer az ezüstöt! Négy ütést számlált, szabályos időközökben, aztán elsötétült előtte a világ.

Amikor újra magához tért, a szolga sápadt arccal, véres kézzel ült a padlón.

Tovább, mondta Humboldt, és furcsa rémülettel ébredt rá, hogy élvezi. Most a békákat!

Azt nem, mondta a szolga.

Humboldt megkérdezte, új állást akar‑e keresni magának.

A szolga négy döglött, gondosan megtisztított békát helyezett Humboldt véres hátára. De most már elég legyen, mondta, elvégre mégiscsak keresztény emberek volnának.

Humboldt rá se hederített és megparancsolta: megint az ezüstöt! Már jöttek is az ütések. Mindegyiknél, ahogy azt a tükörben látta, úgy ugráltak a békatetemek, mintha elevenek volnának. A párnába harapott, melynek anyagát eláztatták a könnyei. A szolga hisztérikusan vihogott, Humboldt jegyzetelni akart, de túlságosan gyenge volt a keze. Nagy keservesen felállt. Két sebéből olyan maró folyadék csorgott, hogy a bőre is begyulladt tőle. Humboldt megpróbált felfogni belőle valamennyit egy üvegcsőbe, de úgy megduzzadt a válla, hogy képtelen volt megfordulni. A szolgájára nézett.

Amaz megrázta a fejét.

Hát jó, mondta Humboldt, akkor most Isten nevében hívja az orvost! Megtörölte az arcát és megvárta, amíg újra használni tudta a kezét, hogy felírja a legszükségesebbeket. Áram volt, azt érezte, és nem a testéből eredt, nem is a békákból, hanem a fémek kémiai ellenségességéből.

Nem volt könnyű megértetni az orvossal, mi történt. A szolga a következő héten felmondott, megmaradt két sebhely, és az eleven izomrostról mint vezető anyagról írt tanulmány megalapozta Humboldt tudományos hírnevét.

Zavarodottnak tűnik, írta a fivére Jénából. De gondolja meg, hogy erkölcsi kötelezettségei vannak a saját testével szemben is, amely mégsem egy dolog csupán a többi dolog között; kérlek, gyere el! Schiller szeretne megismerkedni veled.

Félreismersz, válaszolta Humboldt. Rájöttem, hogy az ember sok megpróbáltatást hajlandó elviselni, ám sok tudásnak azért nem jut birtokába, mert fél a fájdalomtól. Aki azonban hajlandó vállalni a fájdalmat, olyan dolgokat érthet meg, amelyek… Letette a tollat, megdörgölte a vállát és összegyűrte a papírlapot.

Vajon miért érzem úgy, kezdte újra, hogy voltaképpen a mi testvéri kapcsolatunk a rejtély? Hogy egyedül vagyunk, egyszersmind megkettőzve, hogy Te az vagy, ami én nem lehetek, én pedig az vagyok, ami Te nem lehetsz, hogy ketten kell végigmennünk az életen, egymáshoz, akár tetszik, akár nem, örökké közelebb, mint bárki máshoz. És vajon miért feltételezem, hogy nagyságunk következmények nélkül marad és bármit vigyünk is véghez, eltűnik, semmivé válik, mígnem egymás ellenében naggyá lett nevünk újra eggyé olvad, kifakul? Megakadt, aztán apró fecnikre tépte a papírlapot.

A freibergi bánya növényzetének vizsgálatához kifejlesztett egy bányalámpát: lángját egy gáztartály táplálta, így olyan helyeken is világított, ahol már nem volt levegő. Majdnem bele is pusztult. Leereszkedett egy kamrába, ahol még sosem járt ember, letette a lámpát és néhány perc múlva elvesztette az eszméletét. Már halálán volt, trópusi kúszónövényeket látott, melyek női testekké váltak, sikoltozva tért magához. Egy Andres del Rio nevű spanyol, akivel együtt tanult a freibergi akadémián, rátalált és felvonszolta. Szégyenében Humboldt alig bírta megköszönni.

Egy hónapig tartó megfeszített munkával kifejlesztett egy légzőgépet: egy légzsákból két hajlékony cső vezetett egy légzőmaszkhoz. Magára csatolta a szerkezetet és leereszkedett. Rezzenéstelen arccal tűrte a kezdődő hallucinációkat. Csak amikor már rogyadozott a térde, szédült és a gyertya megsokszorozódó lángját tűzvésznek látta, akkor nyitotta ki a szelepet és dühösen figyelte, ahogy a nők visszaváltoznak növényekké, a növények pedig semmivé foszlanak. Még órákig időzött a hűvös sötétségben. Amikor visszatért a napvilágra, Kunth levele várta, melyben édesanyja halálos ágyához hívta.

Ahogy az illendőség megkívánta, megszerezte a leggyorsabb lovat és vágtára fogta. Arcát eső verte, a kabátja lobogott, kétszer lecsúszott a nyeregből és leesett a sárba. Borostásan, piszkosan érkezett meg, és mivel tisztában volt vele, mi illik ilyenkor, úgy tett, mint aki teljesen kifulladt. Kunth elégedetten bólintott, együtt ültek a beteg ágyánál, és figyelték, ahogy a fájdalom idegenné torzította az arcát. A tüdővész belülről emésztette, arca beesett, álla hosszú, orra hirtelen görbe lett, a sok köpölyözéstől kis híján elvérzett. Miközben Humboldt a kezét fogta, a délután estébe hajlott, s egy küldönc levelet hozott a fivérétől, aki halaszthatatlan weimari ügyei miatt kimentette magát. Amikor leszállt az éj, édesanyja felült és éles sikolyokat hallatott. Az altató hatástalannak bizonyult, az újabb köpölyözés sem hozott megnyugvást, és Humboldt nem értette, édesanyja hogy viselkedhet ilyen civilizálatlanul. Éjfél felé olyan gátlástalanul hangosak lettek a sikolyai, olyan mélyről törtek elő ágaskodó testéből, mintha a kéj csúcsára ért volna. Humboldt lehunyt szemmel várt. Édesanyja csak két óra elteltével némult el. Pirkadatkor érthetetlenül mormolt valamit, amikor a nap a délelőtti égboltra hágott, ránézett a fiára és azt mondta, húzza ki magát, nem való ilyen töttyedten ülni. Aztán elfordította a fejét, a tekintete mintha üvegessé vált volna, és Humboldt életében először látott halottat.

Kunth a vállára tette a kezét. Senki fel nem foghatja, milyen sokat jelentett neki ez a család.

De, mondta Humboldt, mint akinek súgnak, ő fel tudja fogni, és soha nem felejti el… … …

Tartalom

Az utazás

A tenger

A tanító

A barlang

A számok

A folyó

A csillagok

A hegy

A kert

A főváros

A fiú

Az apa

Az éter

A szellemek

A sztyepp

A fa

Daniel Kehlmann 1975‑ben született Münchenben. Berlinben él. 2006‑ban elnyerte a legrangosabb német irodalmi elismerést, a Kleist-díjat. Műveit számtalan nyelvre fordítják.

Művei a Magvető Kiadónál:

A világ fölmérése (2006)

A Beerholm-illúzió (2008)

Hírnév (2009)

F (2014)

Én és Kaminski (2017)

El kellett volna menned (2017)

Tyll (2018)

Mozgókép (2024)

A sorozatban megjelent kötetek

Bodor Ádám: Sinistra körzet

Dragomán György: A fehér király

Esterházy Péter: Egy nő

Gabriel García Márquez:
A szerelemről és más démonokról
(Székács Vera fordítása)

Grecsó Krisztián: Vera

Daniel Kehlmann: A világ fölmérése
(Fodor Zsuzsa fordítása)

Krasznahorkai László: Sátántangó

Rakovszky Zsuzsa: A kígyó árnyéka

Tóth Krisztina: Pixel

Ljudmila Ulickaja: Szonyecska
(V. Gilbert Edit fordítása)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Tomka Eszter
A borítót Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 636 4
ISSN 3058-1532

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL