Borítószöveg

„A szabadság hangja: ékesszóló és elhallgathatatlan” – méltatja a New York Times Ai Weiwei nagy ívű memoárját, amelyben a szerző saját művészi fejlődése mellett Kína utolsó száz évének történelmét is bemutatja.

Ai Weiwei apját, Aj Csinget, Mao Ce-tung egykori bizalmasát és a nemzet ünnepelt költőjét a kínai Kulturális Forradalom alatt jobboldalinak bélyegezték, és családjával együtt a kietlen „Kis-Szibériába” száműzték, ahol büntetésből latrinát kellett takarítania. Ai Weiwei felidézi a számkivetettségben töltött éveket, majd a későbbi nehéz döntést: elhagyja családját, hogy Amerikában folytasson művészeti tanulmányokat. Őszintén és felkavaróan írja le visszatérését szülőhazájába; hogy miképpen vált ismeretlen alkotóból világsztárrá és nemzetközi emberi jogi aktivistává – és hogyan formálta a művészetét a totalitárius rendszer, amelyben élt. Szobrait és installációit szerte a világon milliók ismerik, és az ikonikus, „Madárfészek”-nek nevezett Pekingi Nemzeti Stadion tervezésében is részt vett. Politikai aktivitása miatt a kínai hatóságok üldözik, 2011-ben titokban, vádemelés nélkül letartóztatták. Korunk egyik legnagyobb hatású művésze a saját és édesapja élettörténetén keresztül tárja fel kivételes alkotótehetségének és szenvedélyes politikai hitvallásának gyökereit. Bensőséges hangon szól a családjáról, de kísérletet tesz a modern Kínát formáló számtalan erő és hatás megértésére is, miközben mindannyiunkat arra figyelmeztet: a kifejezés szabadságát védeni állandó és halaszthatatlan kötelességünk.

„1957-ben láttam meg a napvilágot, nyolc évvel az »új Kína« megszületése után. Apám negyvenhét éves volt ekkor. Gyerekkoromban ritkán mesélt a múltról, a tényeket az éppen uralkodó politikai narratíva sűrű ködje takarta, és a kíváncsiskodás még elgondolni is szörnyű következményekkel járhatott. Hogy az új rend követelményeinek megfeleljenek, a kínaiaknak meg kellett békülniük a szellem hanyatlásával, egyben elvesztették azt a képességüket, hogy úgy mondják el az eseményeket, ahogyan megtörténtek.”

Fordította

LÁZÁR JÚLIA

A fordítást szakmailag ellenőrizte

RÉVÉSZ ÁGOTA

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ai Weiwei: 1000 Years of Joys and Sorrows: a Memoir

Crown, an imprint of Random House LLC, New York, 2021

Copyright © 2021 Ai Weiwei

Hungarian translation © 2022 Lázár Júlia

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Amennyiben nincs másként jelölve, az illusztrációk a szerző eredeti munkái.

A fotókat a szerző szíves hozzájárulásával közöljük.

Borítóterv © Ai Weiwei

Szerzőfotó © Ai Weiwei Studio

A szerző nevét nemzetközi ismertsége miatt meghagytuk
az elterjedt átírásban, minden más, nem latin betűs nevet az elfogadott
gyakorlatnak megfelelően, magyar átírásban közlünk.

ISBN 978-963-518-193-3

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

YARKHOTO ŐSI VÁROS ROMJAI

Mintha egy karaván haladna át a városon,
a lármában tevecsengettyűk csilingelése,
még mindig nyüzsgő utcák, terek, piacok,
kocsik, mint folyó víz, lovak, mint sárkányok.

De a régmúlt, a pompás palotákból
már csak romok maradtak –
ezer év öröm és bánat, találkozások és búcsúk,
rég nincs már nyomuk.

Aki él, örüljön, hogy él,
s ne remélje, hogy a Föld megőrzi emlékét.{1}

Aj Csing, 1980

A KÖNYVET SZÜLEIMNEK
ÉS FIAMNAK AJÁNLOM.

Tartalom

ELSŐ FEJEZET – Átlátszó éjszaka

MÁSODIK FEJEZET – Lángoló szívek

HARMADIK FEJEZET – Kína földjére hó hull

NEGYEDIK FEJEZET – A Nap felé

ÖTÖDIK FEJEZET – Új korszak

HATODIK FEJEZET – Egy virágszerető álma

HETEDIK FEJEZET – A messzi északkelettől a messzi északnyugatig

NYOLCADIK FEJEZET – Tiétek a világ

KILENCEDIK FEJEZET – Szélnél szabadabban

TIZEDIK FEJEZET – Demokrácia vagy diktatúra?

TIZENEGYEDIK FEJEZET – New York, New York

TIZENKETTEDIK FEJEZET – Perspektíva

TIZENHARMADIK FEJEZET – FAKE design

TIZENNEGYEDIK FEJEZET – Tündérmese

TIZENÖTÖDIK FEJEZET – Polgári nyomozás

TIZENHATODIK FEJEZET – Zavarja a békét

TIZENHETEDIK FEJEZET – Folyami rák fesztivál

TIZENNYOLCADIK FEJEZET – Nyolcvanegy nap

TIZENKILENCEDIK FEJEZET – A legjobb élet

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A könyvben szereplő műalkotásokról

Képmelléklet 1

Képmelléklet 2

ELSŐ FEJEZET

Átlátszó éjszaka

Hahota morajlik fel a mezsgyén,

[…]

a részeg banda elhagyja az alvó falut,

s az alvó mezők felé lármázva elvonul,

éjszaka, átlátszó éjszaka.

(RÉSZLET APÁM ÁTLÁTSZÓ ÉJSZAKA CÍMŰ VERSÉBŐL,
AMIT A SANGHAJI BÖRTÖNBEN ÍRT, 1932-BEN){2}

EZERKILENCSZÁZÖTVENHÉTBEN LÁTTAM MEG A NAPVILÁGOT, nyolc évvel az „új Kína” megszületése után. Apám negyvenhét éves volt ekkor. Gyerekkoromban ritkán mesélt a múltról, a tényeket az éppen uralkodó politikai narratíva sűrű ködje takarta, és a kíváncsiskodás még elgondolni is szörnyű következményekkel járhatott. Hogy az új rend követelményeinek megfeleljenek, a kínaiaknak meg kellett békülniük a szellem hanyatlásával, egyben elvesztették azt a képességüket, hogy úgy mondják el az eseményeket, ahogyan megtörténtek.

Én is csak fél évszázaddal később töprengtem el a történteken. 2011. április 3-án éppen felszállásra készültem a pekingi repülőtéren, amikor egy csapat civil ruhás rendőr vett körbe, és a következő nyolcvanegy napra egy sötét lyukba vesztem. A börtönben kezdtem végiggondolni a múltat: különösen sokat gondoltam apámra, igyekeztem elképzelni, mit élhetett át nyolcvan évvel korábban az állami börtön rácsai mögött. Ráébredtem, milyen keveset tudok a megpróbáltatásairól, hiszen soha nem érdekelt igazán, mit tapasztalt. A kor, amelyben éltem, állandó, éles fénybe vont minket, és törölte az emlékeinket, hogy eltűnjenek, mint az árnyék. Az emlék csak terhet jelentett, ez volt a legjobb, ami történhetett vele, és hamarosan senki nem akart és tudott emlékezni. Ha pedig a tegnap, a ma és a holnap körvonalazatlanul egybeolvad, az emlék jelentősége – eltekintve a veszélytől, amit hordoz – megszűnik.

Legkorábbi emlékképeim töredezettek. Kisfiú koromban a világot kettéhasított képernyőnek láttam. Egyik felén az amerikai imperialisták szmokingban és cilinderben, kezükben sétapálca, nyomukban csahos kutyáik: a britek, franciák, németek, olaszok és japánok, no meg a Kuomintang párt Tajvanon gyökeret eresztő reakciósai. A másikon Mao Ce-tung, oldalán napraforgók: Ázsia, Afrika, Latin-Amerika népei, akik a gyarmatosítás és az imperializmus elől menekülve függetlenséget és szabadságot keresnek – számukra mi képviseltük a fényt és jövőt. A propagandaképeken a vietnami vezetőt, Ho Si Minh „nagypapát” rettenthetetlen bambuszkalapos fiatalok vették körül, fegyverüket a fölöttük szálló katonai repülőgépekre szegezve. Mindennap újabb történeteket hallottunk arról, milyen hősiesen győzték le a jenki banditákat. A két oldal között áthidalhatatlan szakadék.

Ebben az információhiányos korban a személyes döntés gyökértelennek és jelentéktelennek tetszett, mint a víz színén úszó békalencse. Az emlékezetet nem táplálta egyéni érdeklődés és kötődés, ezért az emlékfoszlányok kifacsarva száradtak, töredeztek, porladtak. „A proletariátusnak előbb az egész emberiséget kell felszabadítani, csak utána önmagát” – mondták. A sok megrázkódtatás után, amin Kína keresztülment, a valódi érzések és a személyes emlékezet töredezett darabkáit könnyen behelyettesíthették a harc és a forradalom szlogenjeivel.

Apám viszont szerencsére író volt. A költészetében nyoma maradt a szíve legmélyén élő érzéseknek, akkor is, ha a politikai áramlatok gyakran elmosták a becsület és őszinteség szabadon csordulni vágyó patakjait. Ma már csak annyit tehetek, hogy felszedegetem mindazt, amit a vihar partra vetett, és a töredékekből igyekszem összerakni a képet, bármily tökéletlen lesz is.

Születésem évében Mao Ce-tung elszabadította a politikai vihart – egy jobboldalellenes kampánnyal –, tisztogatás kezdődött a kormánnyal szemben kritikus „jobboldali” értelmiségi körökben. Az örvény, ami elnyelte apámat, engem is megpördített, máig viselem a nyomát. Apámat mint vezető jobboldali írót száműzték, és „átnevelő munkára” küldték, ezzel véget vetve annak a viszonylag kényelmes életnek, ami 1949-től, az új rezsim berendezkedése után osztályrésze lett. Először a távoli, északkeleti jeges pusztaságba küldték, aztán áttelepítettek minket Hszincsiang tartományba, Sihoce városába, a Tien-san lábához. Mint a viharban partra vetődő kis csónak, mi is menedéket találtunk ott, amíg nem fordult újra a politikai szél.

1967-ben Mao kulturális forradalma új szakaszba ért el, és apám mint a burzsoá irodalom és művészet képviselője ismét feketelistára került, a trockistákkal, hitehagyottakkal, pártellenes elemekkel és másokkal együtt. Én akkortájt töltöttem be a tizedik évemet, és az azt követő eseményeket magamban hordozom azóta is.

AZ ÉV MÁJUSÁBAN AZ EGYIK radikális forradalmár felkeresett minket sihocei otthonunkban. Apám elkényelmesedett, mondta, ezért elküldik egy távoli, félkatonai termelőegységhez „átnevelésre”.

Apám erre nem szólt semmit.

– Talán arra számított, hogy búcsúünnepséget rendezünk? – vigyorgott a férfi.

Nem sokkal ezután a házunk előtt megállt a „felszabadító erők” egy teherautója. Felraktunk rá néhány egyszerű bútort, egy halom szenet, a tetejére a matracainkat – minden vagyonunkat. Eleredt az eső, ezért amikor apám beült a vezető mellé, féltestvérem, Kao Csien meg én felkapaszkodtunk hátulra, és a ponyva alá bújtunk. A Gurbantünggüt-sivatag peremére tartottunk, a helyet „Kis-Szibériának” is nevezték.

Anyám nem tartott velünk, úgy döntött, hogy kisöcsénkkel, Aj Tannal visszatér Pekingbe. Tíz év száműzetés után már ő sem volt fiatal, úgy érezte, nem bír el még több nélkülözést, még primitívebb körülmények között. Sihocénél távolabbra nem akart menni. A családot nem lehetett tovább összetartani. Nem könyörögtem anyámnak, hogy tartson velünk, nem kértem azt sem, hogy ne vigye el az öcsénket. Nem szóltam, el sem köszöntem, nem kérdeztem, visszajön-e. Nem emlékszem, mennyi idő alatt tűntek el a szemünk elől, miután elindultunk. Úgy gondoltam, mindegy, hogy megyünk vagy maradunk: egyik sem a saját döntésünk.

A teherautó erősen rázkódott, amint a végtelennek tetsző, kátyús földúton haladt, meg kellett kapaszkodnom az oldalában, hogy ne röpüljek a levegőbe. Mellettünk egy gyékényt felkapott a szél, egy pillanat, és nem volt sehol, elnyelte a mögöttünk kavargó porfelhő.

Néhány, minden csontocskánkat szétrázó óra után az autó nyekkenve megállt a sivatag peremén. Megérkeztünk: előttünk Hszincsiang Katonai Körzet Termelő- és Építőegység, 8. mezőgazdasági hadosztály, 23. ezred, 3. zászlóalj, 2. század. Az ötvenes években sok ilyen hadtest állomásozott Kína határain, kétféle céllal. Békeidőben a Termelő- és Építőegység munkásai termelésre készítették elő a földeket, aztán megmunkálták, hogy fellendítsék a gazdaságot. Ha pedig az ország háborúba lépett valamelyik szomszéddal, vagy nyugtalankodni kezdett egy etnikai kisebbség, a munkások katonai szerepre váltottak, és részt vettek a haza védelmében. És persze, mint azt elsőkézből megtudtuk, az egységek kiegészítő funkciója az volt, hogy otthont adjanak a Kína más részeiről száműzötteknek.

Félhomály fogadott minket, fuvolaszó hallatszott az alacsony kunyhók felől, odakint néhány fiatal munkás ácsorgott, és pislogott kíváncsian felénk. Egyetlen szobát kaptunk, benne egy széles ágy és semmi más. Apámmal becipeltük a Sihocéból hozott kisasztalt és négy széket. A szoba földpadlós, a falak agyagtéglából, kiálló szalmaszálakkal. Egyszerű olajlámpást készítettem: petróleumot öntöttem egy üres gyógyszeres üvegcsébe, a kupakba lyukat fúrtam, és kanócnak beillesztettem egy cipőfűződarabot.

Apám nem sokat várt az élettől, csak időt az olvasásra és írásra. Nem is nagyon kellett mással foglalkoznia. Korábban anyám végezte a házimunkát, és sosem kérte, hogy segítsünk. Most nélküle hárman maradtunk, és az életmódunk felébresztette a társaink, az egyszerű és nyers „gazdálkodó harcosok” kíváncsiságát, akik buta kérdéseket tettek fel: „Ő a nagyapátok?”, vagy „Nem hiányzik anyátok?” Idővel megtanultam gondoskodni magunkról.

Megpróbáltam tűzhelyet építeni, hogy fűthessünk, és vizet melegíthessünk. De dőlt a füst mindenhonnan, csak a kéményből nem. Csípte a szemem, és majd megfulladtam, mire rájöttem, hogy a levegőnek szabadon kell áramlania a tűztérben. Aztán naponta vizet kellett hordani a kútról, a kantinból ételt hozni, a kályhába tűzifát, eltakarítani a hamut. Valakinek el kellett mindezt végezni, és általában én lettem ez a valaki.

A múlt valahogy levált a létezésünkről, semmi köze nem volt a jelenhez, legfeljebb annyi, hogy ugyanúgy felkelt és lenyugodott a nap. Az életünk, mint egy végtelenített túlélőgyakorlat – éppen csak kérdéses volt, túlélhetünk-e ebben a pusztaságban. A tábor északi irányban egy Svájc méretű sivatagra nézett. Amikor először megpillantottam, olyan izgatott lettem, hogy lélekszakadtig rohantam előre a homokban. Aztán leheveredtem a puszta földre, és néztem a végtelen kék eget. Az izgalmam hamar elpárolgott. A nap perzselő heve elől a sivatag nem kínált menedéket, a sós síkság olyan fehérnek látszott, mintha hó takarná. Valahányszor elért egy forró szélfuvallat, és a tevetövis bokrokat görgette, a homokszemcsék csípték az arcomat, tűhegyeik bökték a bőrömet.

A munkások a legkülönbözőbb háttérrel érkeztek. Rejtelmes, elmondhatatlan múltjukat a határvidék segített maguk mögött hagyni. Sokan a megbélyegzett „öt fekete kategóriához” tartoztak: fölbirtokos, gazdag paraszt, ellenforradalmár, kártékony elem, netán jobboldali. Esetleg hozzám hasonlóan a szülei illettek bele valamelyik fenti kategóriába. Akadtak volt katonák, fiatalok, akiket szülőhelyük vetett ki magából, és menekültek Kína legszegényebb részeiből. Itt legalább éhezni nem kellett ennek a kopár földnek a művelése közben, a termésből jutott nekik is.

Apámat először az erdészcsapathoz osztották be. Hogy elszigeteljék, és így csökkentsék kártékony befolyását, egyedül kellett fákat metszenie, egy metszőolló és egy kis fűrész társaságában. A gazdaság szilfáit és olajfüzeit az ültetésük óta nem vágták vissza, ezért olyan összevissza nőttek, hogy inkább látszottak bokornak, mint fának. A törzsüket a birkák rágták és csipkedték, oldalhajtások jelentek meg mindenütt. Apám gyorsan megszerette a munkáját, kedvelte a fákat, és örült, hogy távol tarthatja magát az emberektől.

Én reggelente iskolába mentem, az iskola egyetlen tanítójához és egyetlen osztálytermébe, hat-hét másodikos és harmadikos gyerekkel együtt. Az idősebbek számára nem működtettek iskolát, így a nálam öt évvel idősebb bátyám, Kao Csien egy másik termelőegység középiskolájába járt, és ott is lakott.

Iskola után fogtam egy flaskát, és megtettem a hosszú-hosszú utat, hogy apámmal találkozzam. Már távolról figyeltem, ahogy körbejár egy fát, itt-ott lenyes ágakat, aztán hátrál pár lépést, hogy felmérje, az arányok stimmelnek-e. Amikor megérezte a jelenlétemet, néhány másodpercébe telt ellazulni. Egyik alkalommal megtörölte a homlokát, míg a tőlem kapott vizet kortyolgatta, és a kezembe nyomott egy szilfaágat, amit az imént fűrészelt le. Eltüntette a göcsörtjeit és hibáit, úgy tündöklött, mint egy királyi jogar.

A bázis főhadiszállásának központjában volt egy előadóterem, a homlokzatán óriási ötágú csillag, egykor fényesvörös színe sápadt rozsdaszínre kopott. Itt, a termelőegységben a terem ugyanazt a szerepet töltötte be, mint régi időkben egy ősi szentély. Egész Kínában építettek hasonlókat, gyárakban és népi kommunákban, állami intézményekben, iskolákban, katonai bázisokon. A színpad fölött Mao-arckép, balra Marx és Engels, jobbra Lenin és Sztálin, mindannyian szembenéztek a teremmel, tekintetük a távolba meredt.

A legfárasztóbb munkanap után is gyűlést tartottak itt esténként. Egy higanygőzlámpa fényénél kétszáznegyven munkás és a családjuk helyezkedett el a teremben, és hallgatta a népnevelő ideológiai szónoklatát az ország politikai előrelépéseiről. Egy olyan korban, amikor a „politika” az élet minden területére behatolt, minden nap hajnalán el kellett fogadni Mao elnök instrukcióit, és csak azután indulni munkába vagy tanulni. A napot hasonló rituálé zárta, az elnöknek kellett beszámolni az egyéni munkáról vagy haladásról. A politikai instruktor útmutatást adott, hogyan kell követni a párt irányvonalát, érvényt szerzett a párt politikájának, végrehajtatta a felsőbbség utasításait és direktíváit, és segített a marxizmus–leninizmus, illetve a maói gondolat tanulmányozásában. Aztán a parancsnok értékelte a napi munkát, és felvázolta a másnapi teendőket.

A feketelistásokat rendszerint a színpad elejére szólították, hogy bűnbánó főhajtással forduljanak a közönség felé. Ha apám jól látható volt is, az ügyeletes hivatalnok általában elkiáltotta magát: „A nagy jobboldali Aj Csing is jelen van?” A „nagy” jelzőt a „jobboldali” elé illesztették, ha apámról beszéltek, ezzel ismerték el, hogy híres író. Egy alkalommal kinevezték „burzsoá regényírónak” is, ez azért furcsa, mert a verseiről lett ismert. A közönséget viszont egyáltalán nem érdekelte, ki ő, és mit csinált életében. Minden, ami a gyűlésen elhangzott, a szokásos szertartás része volt. Tökéletesen érthető, hiszen a forradalomnak ellenség kellett, enélkül az emberek nyugtalankodtak volna.

Amikor apámat szólították, felállt a zsámolyáról, átvergődött a tömegen, és elfoglalta a helyét a színpadon. A haja a homlokába hullott, ahogy bűnei elismeréseként lehajtotta a fejét. Egy pillanatra elcsendesedett a közönség is, mielőtt kitört a szokásos zsivaj, a gyerekek szaladgáltak, a férfiak durva vicceket meséltek, a nők szoptattak vagy kötögettek, esetleg pletykálkodás közben szotyolát törtek a fogukkal.

Ha a hatóság képviselője azt mondta a színpadon: „Most hagyjuk távozni a nagy jobboldali Aj Csinget”, apám azonnal elhagyta a termet. Sosem tudta előre, mikor eresztik. Attól függött, kaptak-e éppen friss direktívát Maótól, amit tovább kellett adniuk a közönségnek. A direktíva felolvasásakor apám és a hozzá hasonlók nem lehettek jelen.

A kulturális forradalom első éveiben szinte mindennap, pontosabban minden este érkeztek Maotól direktívák. A bázis hivatalnoka szóról szóra, sorról sorra leírta, amit beolvastak neki a telefonba, utána került az üzenet az esti gyűlés nyilvánossága elé. Az üzenetek nagyjából úgy működtek, mint a még hivatalban levő Donald Trump késő esti tweetjei. A vezér közvetlenül a hívekhez szólt általuk, így növelve tekintélyének szentségét. Kína esetében a nyilatkozatok még többet akartak: a teljes engedelmesség volt a cél. A bejelentést általában gongok és dobok kakofóniája követte, Mao bölcsességét ünnepelve ezek töltötték fel új energiával a közönséget. Itt és másutt, napról napra zajlottak a hasonló jelenetek, és évekbe telt, míg az esti direktívák elapadtak.

A kulturális forradalom, mondták nekünk, „a szocialista forradalom mélyrehatóbb, szélesebb rétegeket érintő, új állomása”, ez a forradalom „az emberek lelkéig hatol”. A cél: kibillenteni a hatalomból azokat, akik a kapitalizmus útját választották, kritikával illetni a burzsoá, reakciós, akadémikus „hatóságokat”, a burzsoázia és a kizsákmányoló osztályok ideológiáját, megreformálni az oktatást, a kultúrát és a felépítmény minden olyan részét, ami nem illeszkedik a szocializmus gazdasági alapjához, hogy a végeredmény a stabil és fejlett szocialista rendszer legyen. Egész gyerekkoromban átitatták a mindennapi életünket a hangzatos jelszavak, amelyek jelentését felfogni sem volt könnyű, mégis hipnotikus, sőt narkotikus hatást gyakoroltak a hallgatóságra. Mindenki transzba esett.

Az előadóterem egyben ebédlő is volt. Az étkezésekkor mindennap az ajtóba állították apámat egy nagy bádogtállal, azt kellett püfölnie, és közben tudatnia minden elhaladóval, hogy jobboldali és bűnöző. Hamarosan a megszokott látvány része lett, a munkások ügyet se vetettek rá, míg hosszú sorban ácsorogtak a konyha kiadóablakánál. Az ablaknál beadták a tálat és az ételjegyet, aztán elmondtak egy idézetet Mao elnöktől, csak utána kaphattak enni. A szakács is elmondott egy idézetet, hogy bizonyítsa a forradalom melletti elkötelezettségét. Az életünk mintha színpadon játszódott volna, mindenki alakította a rá osztott szerepet: ha apám nem áll a szokásos helyén a bejáratnál, az emberek még aggódni kezdtek volna, hogy valami nagyobb szerencsétlenség várható.

Az egyhangú napok és a szűkölködés közepette a konyha töltötte be az emberek képzeletét, bármily kis változásra számíthattak egyik napról a másikra. Reggelente a szakács kukoricadarából és langyos vízből tésztát gyúrt, azt méter széles, rácsos rekeszekbe tette, öt ilyen rekeszt helyezett egy nagy vasfazékba, és harminc percen át gőzölte őket. Amikor a fedelet leemelték, az egész konyhát betöltötte a gőz, a szakács vízszintesen és függőlegesen felvágta a kukoricakenyeret, minden szögletes cipó húsz dekát nyomott. Mindenki megnyugtatására nyilvánosan mérte le a cipókat. Az év első napjától az utolsóig ugyanezt a kukoricakenyeret ették a munkások, csak május elsején (a munka ünnepén) és október elsején (a nemzeti ünnepen) kapott a kenyér egy vékony piros réteget, cukorból és talán jujubából. A társaság már attól is izgatott lett, ha valakit az a szerencse ért, hogy jujubát talált a kenyerében. A bázist hatalmas gabonamezők vették körül, de friss gabonából készült ételt soha nem ehettünk, csak afféle „háborús segélyből” maradt, ki tudja, mióta tárolt szemekből készültet: kaparta a torkunkat, ahogy nyeltük, penésztől és benzintől bűzlött.

Mindhárman – apám, Kao Csien és én havi 15 jüanból éltünk fejenként, ez akkor alig több, mint öt dollárnak felelt meg. Összesen kerestünk tehát havi 45 jüant, miközben egy átlagos munkásnak 38,92 jüant fizettek havonta. Apám olcsó cigarettájából 5 fen egy csomag, a füstje mart, mint a perzselt gyapjúé, és előfordult, hogy néhány szippantás után magától kialudt. Viszont apám katonai vattakabátján szaporodtak a lyukak. A gyufa „harci készenléthez” szükséges eszköz volt, azért családonként egyetlen doboz járt havonta. Mivel gyakran kifogytunk belőle, a szomszédoktól kellett kérnem, ha be akartam gyújtani.

Hogy spóroljon, apám átszokott a helyben termesztett dohányra. Megtanultunk régi nyugtákból kis papírhengereket sodorni, és beletölteni a szétmorzsolt dohányleveleket. Esténként segítettem apámnak megsodorni húsz cigarettát, aztán a takaros kék-fehér porcelán korsóban tároltuk, ami ki tudja, hogyan, de átvészelte a korábbi otthonunkban portyázó vörösgárdisták pusztítását. A fogantyúja és a fedele ezüstből készült, magára a korsóra patakon átívelő kis hidat festettek, egy kiugró szikla alá citerás fiút, csüggő szomorúfüzeket és egy zsúpfedeles kis kunyhót, fával keretezett ablaka félig nyitva. A korsó a leghomályosabb sarkot is bevilágította a fehér és kobaltkék porcelánfelületével.

Amikor leszállt az éjszaka, és odakint áthatolhatatlan sötétségbe borultak a búzamezők, a rovarok folyamatos zümmögésbe kezdtek. Apámmal a kisasztal két oldalán ültünk, az olajlámpa a mögöttünk álló falra festette az árnyékunkat: egy nagyot és egy kicsit. Az agyam gyakran éppen olyan siváran kongott, mint a szobánk, sem álmok, sem emlékek nem kavarogtak benne, apám és én mint két idegen ültünk ott, nem volt mit mondanunk egymásnak. Néha csak bámultam a lámpa ugrándozó lángját.

Máskor viszont, ha már éppen elbóbiskoltam volna, apám halkan mesélni kezdett az emlékeiről, a múltjáról. Fokozatosan bejártam vele a helyeit, megismertem a férfiakat és nőket, akikkel találkozott, kezdtem valamicskét megérteni a szerelmeiből és házasságaiból. Úgy beszélt, mintha ott sem lettem volna. Az elbeszélésének nem volt más célja, csak hogy ne apadjon el az emlékek kútja. Kis-Szibériában az elszigeteltség jobban összekovácsolt minket, az anyagi szűkölködés másfajta bőséget teremtett, és közben kirajzolta a rám váró jövőt.

MÁSODIK FEJEZET

Lángoló szívek

APÁM NEHEZEN JÖTT A VILÁGRA. ÁLLAPOTOS NAGYANYÁM különös álmot látott, a kisbabája a háborgó tengerről egy apró szigetre vetődött. A család és a barátok egyetértettek, hogy ez bizony rossz ómen; húszéves, buddhista nagyanyám – aki később katolikus hitre tért – tömjént égetett, és mindennap jó szerencséért imádkozott, de a szorongás végigkísérte. Két nap és két éjszaka vajúdott, a végsőkig kimerült. Végül aztán a pirosra lakkozott, arannyal díszített baldachinos ágy függönye mögül felhangzott az újszülött átható sírása.

Nagyapa már választott egy nevet, és nem egyszerűen jelezni akarta vele a jövevény helyét a generációk sorában, hanem megerősíteni általa a család erkölcsi alapállását és társadalmi megbecsültségét. Mint igazgyönggyel cizellált betűket a hajó oldalába, a nevet is ugyanolyan gonddal vésték be a családfa megfelelő helyére, és sokféle láthatatlan módon meg is határozta viselője sorsát. Apám neve Haj-cseng lett, a haj (海) a ’tenger’, a cseng (澄) a ’tiszta’ megfelelője. Apám Hszüan-tung császár uralkodásának második évében, a második hold tizenhetedik napján (azaz 1910. március 27-én) született. A hagyományos kínai naptár szerint ez a nap egybeesett a tavaszi nap-éj egyenlőséggel, amikor a nappal olyan hosszú, mint az éjszaka, és a természet éppen ujjongva újjászületik.

A népi hiedelem szerint a gyerekek, akik ebben az évben születtek, „egy sárkány farkán lovagoltak ki a világba”. És tényleg: tizennyolc hónap sem telt el, amikor alig négyszázötven kilométerre, Vucsang városában a hadsereg haladó elemei puccsot robbantottak ki, és kezdetét vette az 1911-es forradalom. Kína déli tartományai hamarosan sorra kiváltak a Csing-birodalomból. 1912-re a Csing-dinasztiának és vele kétezer év feudalista autokráciájának leáldozott.

A babonásak szemében a nehéz szülés baljós jel. Tizenkét nappal a szülés után tehát, mihelyt nagymama képes volt vendéget fogadni, nagyapa jövendőmondót hívatott, ami akkoriban nem volt szokatlan. A látogató előbb a gyermek születésének pontos idejéről érdeklődött, aztán a szüleiét akarta tudni: melyik évben, hónapban, napon és órában jöttek a világra. Aztán a magával hozott óriási tájoló adatait kezdte leolvasni.

Hosszú és izgatott várakozással teli adatgyűjtés után jött a sokkoló prognózis: az újszülött „balvégzetet” hozhat a szülőkre, ha otthon nevelik, akár halált. Levonták tehát a következtetést: a gyermeknek a családon kívül kell felnőnie. Az újszülött érkezése feletti örömből így lett rettegés, hogy a kisgyerek a család balsorsát vetíti előre. Ha a fiú megéri a felnőttkorát, jobban tennék, ha nem apának és anyának, de bácsinak és néninek szólíttatnák magukat.

A jövendőmondó komolysága és aggodalma mélyen hatott a nagyszüleimre. Helyzetértékelése alaposnak és támadhatatlannak látszott, ahogyan a korábbi előjelek is, és zord bélyeget ütött apám sorsára, olyan látványosat, mint bőrön az anyajegy.

Apám természetesen nem észlelte a jövendőmondó látogatását. Kényelmesen feküdt a bambuszbölcsőben, és mit sem sejtett nyomorult sorsáról; szorosan becsavarták egy hímzett kendőbe, amin az állt: TÍZEZER ÖRÖM, a fején is csak egy kis dudor jelezte, hogy lassan és nehezen jött a világra.

Apám földbirtokos családba született, Fantiencsiang faluban, Csinhua prefektúra északkeleti csücskében, a part menti Csöcsiang tartományban. A nagyszüleim jóval a születésem előtt meghaltak. A megmaradt portréfotóikon úgy látom, nagyon hasonlítottak egymásra. Ha nincs a nagyapám szakálla, férj és feleség szinte megkülönböztethetetlen lett volna: mindkettejük arca kerek, homloka magas, haja hátrafésülve, feltűnő, a sarkokban kissé lefele görbülő mandulaszem. Az öltözékük takaros, az arckifejezésük kedves.

A faluban úgy száz ház állhatott, a lakók között a nagyapám, Csiang Csung-cun művelt embernek számított. A dolgozószobáját „a tökéletességre törekvés műhelyé”-nek nevezte, és saját kalligráfiájával telerótt tekercsekkel, folyamatos önképzésének bizonyítékaival aggatta tele. A fogadószobában egy fatáblára a következőt vésték: AZ ÜDVÖSSÉG A CSALÁDI KÖTELÉKEKBEN LAKIK, ez tömören és általánosan kifejezte a szemléletét.

Nagyapa egyébként szójaszószt árult, de boltjában az importárukat is megtalálták a vásárlók; az üzleti ügyeken kívül az aktuális események és az új könyvek is foglalkoztatták. Járatta a Sen pao című kínai lapot, amit egy Sanghajban élő londoni alapított. Ha valamelyik falusi tudni akarta, mi történik a világban – például a kínai–japán háborúban –, a lényeget leolvashatta nagyapa arcáról, aki szívesen böngészte a világatlaszt, követte az időjárás-előrejelzés fejlődését, és olvasta Thomas Huxley Evolúció és etikáját.

A faluban reformernek tartották, az elsők között vágatta le a copfját – a hosszú „mandzsu-fonat” a han kínaiak alárendeltségét jelképezte egészen a Csing-dinasztia bukásáig. A család nőtagjainak megengedte, hogy ne kössék el a lábukat, és két lányát keresztény iskolába küldte tanulni. Az iskolaalapító amerikai misszionárius, Stella Relyea, összeköttetésben állt az Amerikai Baptista Külföldi Missziós Társasággal, amelynek akkor már negyedmilliónyi követője akadt Kínában. A nagyapa tagja volt egy sanghaji francia banknak is, pedig akkoriban a megtakarítást bankba tenni még nagyon merész lépésnek számított.

Nagyanyám, Lou Hszien-csou a szomszédos Jivu megye jeles családjából származott. Apámon kívül hét további gyermeknek adott életet – közülük három kiskorában meghalt, így végül apámnak két fivére és két nővére maradt. A nagymama melegszívű, nagylelkű teremtés lévén gyakran megajándékozta a fizetett alkalmazottait egy-egy marék dinnyemaggal vagy mogyoróval. A közelben lakó diákok rendszeresen benéztek, hogy a család újságjait, magazinjait olvassák, és elbeszélgessenek a nagyanyámmal. Írni-olvasni nem tudott, de fejből idézte a Tang-kor költeményeit, ismert sok népdalt, és fergeteges humorral áldotta meg az ég.

1910-ben, apám születésének évében a nagyapám éppen betöltötte a huszonegyet. A Csing-dinasztia 266 éves uralmának végéhez közeledett, míg Oroszországban hét év hiányzott a cári birodalom összeomlásához és a szovjet rendszer diadalához. Ebben az évben hunyt el Tolsztoj és Mark Twain, Edison ekkor találta fel a hangosfilmet a messzi New Jersey-ben. A Hunan tartománybeli Hsziangtanban még iskolába járt a tizenhét éves Mao Ce-tung. Első felesége, akit a szülők választottak számára, egy hónappal apám születése előtt halt meg. De Fantiencsiang sok más kínai faluhoz hasonlóan jeltelenül szendergett az ismeretlenség homályában.

Nem sokkal a jövendőmondó jóslata után egy kislány született a falu egyik parasztcsaládjában, akit egyesek szerint az anya azonnal megfojtott, mert előnyösebb volt szoptatós dajkának állni a Csiang családhoz, mint egy haszontalan lánygyereket nevelni. Bármilyen szívtelenül hangzik, megesett akkoriban, sőt hasonló eset történik ma is.

A kicsi lány anyja a szomszéd Tajeho, azaz Nagylevelű Lótusz falu Cao családjából származott. Nagyapa kiterjedt családja egyik távoli tagjának gyerekmenyasszonyaként érkezett ide. Fantiencsiangban senkit nem érdekelt annyira, hogy megkérdezzék a nevét, ezért a faluja után csak Nagylevelű Lótusznak nevezték. Harminckét éves korában így kezdte saját tejével táplálni apámat, hogy keményen ivó férjét és öt gyerekét ellássa. A helybeliek szerencsésnek tartották a lehetőségért.

Nagylevelű Lótusz rövid sétányira lakott a Csiang-háztól. Az otthona két alacsony mennyezetű szobából állt, a falakat feketére festette a konyhai tűzhelyből szálló korom, az egyik sarokban faágy, nem messze tőle roskatag szögletes asztal. A tető repedésein átderengett az ég, az ajtó előtt egy kőpad, ahol Lótusz elüldögélt, és szoptatta a legújabb gyermekét.

Ebben az apró kunyhóban töltötte apám éjeit és napjait, a szülei csak a holdújévre és más nagy ünnepekre vitték néhány napra haza.

A Csiang család otthonát egy ötszobás nagyobb ház és két melléképület alkotta. Az emeletes épületek fából készültek, a gerendákon, ereszeken és ablakokon szerencsehozó faragások és történelmi jelenetek. Az időjárástól függetlenül minden időben kellemes és nyugodt udvart sötét színű kövekkel szegélyezték, a vízgyűjtő melletti kőedényben orchidea és aszparágusz nőtt. Mindhárom épület hasonló stílusban és azonos anyagokból épült. Nem voltak egyformák, mégis szorosan egymáshoz kapcsolódtak, mint egy minden fonalával, bogjával konfuciánus tanokat sugalló brokátszőttes szálai. Rendkívüli kreativitással és alapossággal tervezték őket, hogy megjelenítsék a századokon át generációról generációra öröklődő hagyományos rendet.

Nagylevelű Lótusz házába visszatérve apám ette az édes rizssüteményt, szárított sertéshúst, a mustárzölddel töltött zsemlét, amit imádott. Aztán ült az asszony ölében a tűzhelynél, és Lótusz mesélt neki. Erősen kötődött a kisfiúhoz, valahányszor a gyermek hívta, már tette is le, ami a kezében volt, és a karjába vette, napcserzette arcát a fiúcska sápadt bőréhez szorítva. Apám kisgyermekkorát a Nagylevelű Lótusztól kapott melegség járta át.

Csinhua, a környék legnagyobb városa egy hegyekkel körülvett völgyben feküdt, két folyó szelte át, míg végül egyesültek, és észak felé haladtak tovább. Fantiencsiang mintegy negyven kilométerre feküdt Csinhuától északkeleti irányban, Jivu megye peremén. A falu északi oldalán meredező kettős hegycsúcs a megfelelő fényben meleg színben pompázott. A vadrózsával benőtt nagy vándorkövek között forrás fakadt, és lentebb, a vasoxidtól vöröses, agyagos talajon számtalan növényt táplált, például bambuszt, kámfort, fenyő- és diófát. Kaméliák, azáleák, gránátalma és illatcserjék tarkították még a vidéket.

Két ősöreg kámforfa állt egy emelkedőn, a faluba érkező ezeket pillantotta meg elsőnek. Kellett néhány ember, hogy át tudja ölelni a hatalmas törzseket, évszázadok alatt a terpeszkedő ágak komoly lombozatot növesztettek. Az egyik fa ürege olyan tágas, hogy gyerekek játszhattak benne, a másik üregbe pedig egy Buddhát is elhelyeztek. A falusiak ezt a fát csak „Öreg hölgy”-nek nevezték, és hozzá zarándokoltak, ha áldást akartak kérni a gyermekeikre.

Apám lassan tanult meg beszélni, és hároméves koráig járni is alig járt, a falusiak gyengeelméjűnek nézték. Négyévesen elérte az iskoláskort, ezért nagyapa hazavitte Nagylevelű Lótusztól, és attól fogva velük élt. 1915-ben, amikor apám betöltötte az ötöt, nyílt a faluban egy magánfinanszírozású elemi iskola, művészeti osztállyal, amit egy festészetben, kézművességben jártas tanító vezetett. Apám érdeklődni kezdett a kézzel készíthető dolgok iránt. Kifaragott fából egy miniatűr házat, nyitható ajtókkal, ablakokkal, de összeszerelt egy bűvös lámpást is, ami olyan szórakoztató volt, mint egy kaleidoszkóp. Egy téli napon anyja a kezébe adott egy parázstartó serpenyőt, hogy megmelegítse a kezét, mire úgy meghimbálta, hogy a parázs csak úgy sistergett, pukkant, kishúgai nagy örömére. Amikor nagyapa látta, milyen elmélyülten készíti a tárgyakat, gúnyosan megjegyezte: – Valami csóró mesterséget akarsz tanulni? – A kézművességet nem sokra becsülték akkoriban.

A nagyapám ezen túl is számos okot talált az elégedetlenségre a legidősebb fiával kapcsolatban. Egyszer egy veréb egyenesen nagyapa feje tetejére piszkított. Rossz előjelnek tartotta, ezért apámat egy fatálkával a szomszédokhoz küldte volna, hozzon gyógynövényfőzetet a „balszerencse” elűzésére. Apám meg se mozdult, méltóságán alulinak érezte a feladatot. Nagyapám éktelenül dühös lett, és apám fejéhez vágta a tálat, olyan erővel, hogy a pereme felsértette a koponyáját, és kiserkent a vére.

A nagynéni (nagyapa bátyjának felesége) megdöbbent, félrevonta apámat, és vigasztalásképpen tojást sütött neki. – Ha még egyszer megüt – mondta neki –, sütök még egy tojást, mit szólsz hozzá?

Apám jóváhagyóan bólintott. Később feljegyezte: „Apám megütött – micsoda vadállat!” Nagyapa megtalálta az írást a fiókban, és többé soha nem ütötte meg a fiát.

A gyerekkora így sem volt boldog, és a feszültség egyre fokozódott közte és a szülei között. A kishúgának egyszer azt mondta: – Ha anya és apa meghalnak, elviszlek Hangcsouba – Csöcsiang legalább százharminc kilométerre eső fővárosába. A nagymama meghallotta, és kivitte az előszobába. A pénzesládikából elővett két adag zsinórra fűzött érmét, és a nyakába akasztotta. – Ha el akarsz menni, menj el, nem kell arra várnod, hogy meghaljunk. – Apám csendben állt előtte, míg korholta. De a szívében akkor már hordozta a titkot: egy nap elmegy innen messze-messze, sokkal többet lát majd a világból, mint a falusiak valaha, és olyan helyekre látogat el, amelyekről még csak nem is álmodtak soha.

NEM SOKKAL AZ ELSŐ VILÁGHÁBORÚ vége után, 1919 tavaszán a szövetségesek a Párizs melletti Versailles-ban tanácskoztak a békefeltételekről, és ebben Kína is részt vett a győztesek oldalán. A kínaiak területi integritást követeltek, de a küldöttek ezt nem vették figyelembe: úgy döntöttek, hogy Németország csingtaói és santungi gyarmati területeit Japánnak adják át. Országos tüntetések kezdődtek, amikor a hír Kínába is eljutott.

Május 4-én a pekingi egyetemek mintegy háromezer diákja gyülekezett tiltakozásképpen a Tienanmen téren, a Tiltott Városba vezető hatalmas kapunál, nemzeti szuverenitást és a japánokkal kollaboráló hivatalnokok elbocsátását követelve. Ez a nemzeti érzelmekre alapozó forradalmi hullám, amit május 4-e mozgalom néven ismerünk, hamarosan az egész országon átsöpört. Kína értelmisége ugyanakkor abban a meggyőződésben, hogy drasztikus kulturális változásra van szükség, ha az ország le akarja küzdeni elmaradottságát, és mentesülni szeretne a további megaláztatásoktól, Demokrácia Úr és Tudomány Úr mellett kezdett agitálni (az „Úr” titulus a tanárokat illette meg), miközben bírálták a konfuciánus eszméket és a hagyományos erkölcsi rendet, amiért támasza volt a császári hatalomnak. A tömeg (a konfucianizmusra utalva) azt kiabálta: „Le a Kungok családi üzletével!” A fiatalokat arra szólították fel, ébredjenek tudatára, hogy Kína válságban van, éltessék a szabadságot, a haladást és a tudományt. Ezek az eszmék eljutottak Csinhuába is, beszivárogtak a helyi oktatásba, és apám elemi iskolai tankönyveiben is szó esett a demokrácia és a tudomány alapelveiről.

Az orosz forradalom hatására kínai értelmiségiek egy csoportja Csen Tu-hsziu és Li Ta-csao vezetésével a marxizmus–leninizmus tanait kezdte terjeszteni. 1921 júniusában Lenin egy Maring fedőnevű Komintern-delegátust küldött Sanghajba, hogy elnököljenek a Kínai Kommunista Párt első kongresszusán. A találkozót félelmek és feszültségek közepette készítették elő, és a Kuomintang figyelő tekintetét elkerülendő a helyszín a kilencven kilométerre eső Csiahszing város melletti Déli-tavon ringó hajó lett.

A pártprogramban először jelentek meg olyan elemek, mint „munkásosztály”, „osztályharc”, „proletárdiktatúra”, „a kapitalista tulajdonviszonyok felszámolása”, illetve „szövetség a Harmadik Internacionáléval”. A kongresszus dokumentumait orosz nyelven nyomtatták, talán azért, mert kínai nyelven nem léteztek az adott terminusok. Maringon kívül (a holland kommunista igazi neve Hendricus Sneevliet volt) még egy külföldi küldött érkezett: a szovjet „Nyikolszkij”, akinek valódi személyazonosságára további fél évszázadig nem derült fény. Végül Gorbacsov segítségével egy archívumból derítették ki, hogy a teljes neve Vlagyimir Abramovics Nejman-Nyikolszkij. Sztálin parancsára 1938-ban kémkedés vádjával agyonlőtték. Így indult a Kínai Kommunista Párt hosszú és tekervényes története.

1925-ben az akkor tizenöt esztendős apámat felvették bentlakónak az egykori tajping hercegi palota épületében működő Hetedik Középiskolába Csinhuában. Az épület impozáns, a központi csarnok fenséges. Csak fiúk jártak ide, többségükben a környék jómódú előkelőségeinek gyermekei. Az országon áthullámzó haladó irányzatok hatására apám is a nyugati demokratikus és republikánus értékekkel azonosult, csodálta az úgynevezett új irodalmat, az élő köznyelv megjelenését az írott szövegekben. Az egyik vizsgán azt kérték a diákoktól, hogy klasszikus emelkedett stílusban írjanak esszét, mire apám dacból köznyelven írt esszét azzal a címmel: „Minden kor kitermeli a maga irodalmát”. A tanárát nem nyűgözte le. „Félig emésztett gondolatok!” – gúnyolódott. Kínában máig nehéz érvényt szerezni az eszmének, amit apám naiv hittel képviselt: hogy az irodalom tükröt állít a kornak.

Míg apám a távolban az iskolapadot koptatta, Nagylevelű Lótusz negyvenhat évesen meghalt. Öt fia keservesen megsiratta, de még a részegen őt átkozó, sőt ütlegelő férje is ejtett néhány könnyet. Az asszony egész életét szegénységben élte le, és távoztában is csak egy hitvány kis koporsó jutott neki. Korai halála viszont megmentette attól, hogy tovább aggódjon, mi lesz, ha a férje meghal, a legidősebb fia gengszter lesz, megóvta a bánattól a harcban elesett második fia miatt, és azon sem kellett törnie a fejét, miből él meg majd a harmadik, negyedik és ötödik fia. Apám később versben emlékezett meg a küzdelmes életéről, elképzelte, hogy fogadott anyja az ő esküvőjéről álmodozik, hogy a kedves menyasszony majd anyósként üdvözli, hogy elismerést kap az apám korai éveiben játszott fontos szerepéért.

Apámnak az iskolából a művészeti képzés volt a legfontosabb. A matematikaóráról, azzal az ürüggyel, hogy „ki kell mennie”, kilógott a szabadba, és természet után rajzolt, csak az óra végére settenkedett vissza az osztályterembe. Amikor nyárra hazajött, nagyapa megkérte, hogy tartsa a szemét a rizsföldeken, de ő inkább elvitte a testvéreit a másfél kilométerre eső buddhista szentélyhez, hogy lerajzolják. A szentély a kora középkorban épült, az udvarán ősöreg ciprusok nyújtóztak az égig. A nagy csarnok belsejében nagy hasú Maitréja-szobor, alatta kétsoros vers: „Nagy Hasú befogadja a befogadhatatlant / Nevető Száj nevet mindenkin, akin csak lehet.” Apám a kor lázadó szellemét követve a Buddha-szobor tövébe vizelt, hogy mutassa, mennyire megveti a vallást.

1925 MÁJUSÁBAN APÁM a középfokú vizsgáira készült, miközben Sanghajban diákok ezrei tódultak az utcákra, hogy tiltakozzanak az ellen, ahogy a japán cégek a kínai munkásokkal bántak. Felfegyverzett rendőrök vonultak ki a tiltakozók ellen, és május 30-án, amikor a tüntető diákok és lakosok a letartóztatottak szabadon bocsátását követelték, a brit rendőrök tüzet nyitottak. Több mint húsz embert megsebesítettek vagy megöltek. A mészárlás után országos sztrájk, illetve bojkott kezdődött, az emberek így akartak nyomást gyakorolni a kormányra, hogy számolja fel az idegen hatalmak Kínába telepített gyarmati előőrseit. A tizenkilencedik század közepétől a Nyugat – Kína szuverenitását megsértve – külföldi irányítás alá tartozó területeket hozott létre. Ezekben az enklávékban, Sanghajban például a francia és az angol–amerikai koncesszió területén a közügyek, az adózás, a bíróságok és végrehajtó szervek, az oktatás, a közlekedés, a postai és telekommunikációs szolgáltatók, a közművek és közszolgáltatások, az egészségügy külföldi irányítás alatt álltak, és ezt az adott nyugati ország katonai erővel biztosította – gyakorlatilag állam jött létre az államban.

Csinhuában apám középiskolája is mozgalmat indított, hogy kifejezze szolidaritását a sanghaji tüntetőkkel. Diákok masíroztak a város utcáin, zászlókat lobogtattak, japánellenes jelszavakat skandáltak, a munkásokat sztrájkra, a kereskedőket bezárásra buzdították. Betörték a kirakatokat, szétverték a cégéreket, kirabolták a raktárakat import áruk után kutatva, a folyóparton felgyújtották a halomba rakott brit és japán árukat. Apámra is hatott a forradalmi hevület: elhatározta, hogy Kantonba megy, és beiratkozik a Kínai Köztársaság Katonai Akadémiájára. Amikor nagyapa meghallotta, hogy legidősebb fia fel akar hagyni a tanulmányaival, annyira dühös lett, hogy nem szólt többet hozzá. Olyan erővel hallgatott, hogy apám inkább lemondott a tervéről.

1927-ben a Kuomintang és a kommunisták nehezen összehozott szövetsége váratlanul felbomlott. Április 12-én a Kuomintang erői elérték Sanghajt, és Csang Kaj-sek főparancsnok, aki nagy veszélyt látott abban, hogy a kommunisták képesek mobilizálni a dolgozó embereket, kiadta az utasítást, hogy minden kommunistát le kell tartóztatni vagy meg kell ölni. A hatás hamarosan olyan vidéki városokban is érezhető lett, mint Csinhua. Egyik reggel az iskolaigazgató az összes diákot az egyik sportpályára hívatta. Látszólag csak szólni kívánt a diáksághoz, valójában az iskola vezetése át akarta kutatni a hálótermeket tiltott tárgyak után. Apám elosont, a szobája hátsó ablakán bemászott, és eltávolította, majd a csatornába rejtette aktuális olvasmányát, Plehanov A materialista történelemfelfogásról című művét. Ennek a stencillel sokszorosított pamfletnek a hatására kezdte tanulmányozni a marxizmust, hogy tanulmányai aztán mély nyomot hagyjanak későbbi életén.

1928 őszén, érettségi után, apámat felvették a hangcsoui Nemzeti Művészeti Akadémia festő szakára. Az első évfolyamra mintegy nyolcvan diák járt, a tanárok többségét külföldön képezték. Apám a politikai felfordulásban itt talált menedékre.

Hangcsou híres volt a közelben fekvő, gyönyörű Nyugati-tóról; apám, amikor csak tehette, bepakolt egy hátizsákba, és odament festeni. A tóparti erdőkben vagy a környező hegyekben és mezőkön lelkiismeretesen megörökített mindent, amin megakadt a tekintete, a visszafogott szürke tónusban, amit úgy kedvelt. Szorgalmas diák volt, és vidéki fiú lévén szerette a természetet. Társaságban kínosan óvatos maradt, de mélyen együttérzett a szegényekkel és a szenvedőkkel. Házalók, csónakosok, kulik, a zsúpfedeles kunyhók elszegényedett tulajdonosai, a maszatos gyerekek mind-mind megjelentek a képein.

A Nyugati-tó párás reggelei és változó hangulatai magányt és melankóliát ébresztettek benne; Hangcsouban sosem érezte igazán otthon magát. Az élete új irányt vett, amikor egyik képe megtetszett Lin Feng-miennek, a művészeti akadémia huszonnyolc éves igazgatójának, aki a húszas évek elején Franciaországban töltött néhány évet. – Itt semmit nem tanulhatsz már – mondta apámnak. – Külföldre kell menned!

A tanulj-külföldön irányzat az úgynevezett önerősítő mozgalommal (1861–1895) nyert teret, amikor a külső és belső ellenséggel küzdő Csing-kormány fejleszteni kezdte a nyugati stílusú ipart, kommunikációt és pénzügyi szolgáltatásokat. A hatóságok ráébredtek, ha Nyugatra küldik a diákokat, elleshetik a nyugati tudomány és technológia alapjait. Az első világháború után Franciaországnak sürgősen munkaerőre volt szüksége, ezért kínai diákokat fogadott különböző munkalehetőséggel kombinált ösztöndíjakkal. Néhányan közülük – például Csou En-laj és Teng Hsziao-ping – később a Kínai Kommunista Párt kiemelkedő alakjai lettek. A kínai fiatalok hittek a kommunizmusban, és Európában, a marxizmus szülőhazájában új eszméket és gondolatokat kerestek, amelyek segítségével orvosolhatják Kína betegségeit.

Ling Feng-mien tanácsa mélyen elgondolkodtatta apámat. Ám ahhoz, hogy külföldre mehessen, nagyapát is meg kellett győznie. Amikor téli szünetre hazatért, egyik tanárát is magával vitte erősítésnek. – Ha külföldön tanul – mondta a tanár – sokat kereshet, amikor visszatér.

Nagyapa szkeptikusan fogadta az ötletet, de végül beadta a derekát. Felszedte az egyik padlódeszkát, és kiemelt alóla egy nagy fazekat, tele ezüstdollárosokkal. Egy ezüstdollár meglehetősen sokat ért akkoriban Kínában: nyolc kiló rizst, három kiló disznóhúst, két vég vásznat, de akár egy kis földdarabot vehetett rajta az ember. Komoly arccal és reszkető kézzel nagyapa nyolcszáz ilyen érmét számlált le: elegendőt apám hajójegyére és első néhány havi életére a franciáknál. Közben azt parancsolta neki, hogy a végén biztosan jöjjön haza. – Sose élvezd annyira az ottlétet, hogy elfelejtsd az otthonodat!

Távozása reggelén napfény aranyozta be a járdaköveket, amikor nagyapa a falu széléig kísérte. Apám gyorsan száműzte az agyából nagyapa hozzá fűzött nagy reményeit: gondolatai az előtte álló úton jártak, alig várta, hogy a távolság nagyra nőjön közötte és a megfáradt mezők, a sivár kis falu között; hívta a magányos vándorlás, a szabad élet.

André Lebon, M. M.–CCI Aix Marseille Provence Collection,

foot: Marie Caroll. A Marseille Cultural Review szíves engedélyével

A SANGHAJI VÍZPARTON VASTAG KÖTELEK rögzítették a fekete vas kikötőbakokhoz a Siliupu-dokkban álló André Lebon postahajót. A gőzös olajzöld orra magasra ágaskodott, a gőz a két téglavörös kéményből kanyargott elő, homályba vonva a folyóparti bankokat és nyugati üzleteket. A hajótest az orrtól a tatig 160 méter hosszan nyúlott el, hosszabban egy apró falunál, alig lehetett ellátni egyik végétől a másikig. Állandó lárma hallatszott a portékáikat hirdető árusok felől, kiáltoztak a kulik, a mezítlábas rakodómunkások, a nehéz ládákat cipelő hordárok és a személyes holmijukat vonszoló legkülönfélébb utasok.

A hárommilliós Sanghaj az 1920-as évek végén csaknem akkora volt, mint London, New York, Tokió vagy Berlin. A Siliupu (vagy 16-os) -dokkot az 1860-as években építették, amikor Sanghaj szabadkikötő lett, mostanra a város legnyüzsgőbb, legőrületesebb része. A kínai munkások, akik az első világháború idején kerültek Európába, és azok a fiatalok, akik a háború után külföldre mentek tanulni, mind innen indultak el a nagy útra.

Apám a sok száz utas egyike volt, aki a kikötőhídon át az André Lebon fedélzetére lépett. Miután a harmadosztályon megtalálta a hálóhelyét, lerakta a poggyászát és a festőfelszerelését, úgy érezte magát a hajó gyomrában, mint rizsben a zsizsik. A szűk kabinban összezsúfolva álltak az emeletes priccsek. Aztán feldübörögtek a gépek, a gépházból meleg áradt, és a rakomány szagával elegyedve betöltötte a folyosókat. Megszólalt a hajókürt, és apám nézte, amint a rakpart lassan a távolba vész.

A hajó 1929. március 9-én hagyta el a kikötőt. Két napba és három éjszakába telt, míg elérte Hongkongot, majd a Dél-kínai-tengeren átkelve négy napra megállt Saigonban rakodni. A kapitány, Auguste le Flahec vezette a hajónaplóban szereplő árulistát, eszerint a rakomány 20 220 zsák rizsből, 2958 zsák lisztből, 3941 rekesz gumiból, 562 zsák kávébabból, 1951 láda teából, 477 zsák ónércből, 899 bála selyemszövetből, 408 bála nyersselyemből, 470 zsák borsszemből, 300 zsák cserzőgubacsból és más kisebb termékekből állt; a teljes súly 3121 tonna. Apám figyelte a mozgó darukat, ahogy a gyarmati kikötők vagyonát a hajó gyomrába eresztették, és nyugtalanság fogta el, ami aztán bizonyos mértékig végigkísérte a külföldi tartózkodását.

Március 27-re a hajó eljutott a Maliku-atollig, azaz India déli csücskéig. Apám a francia nyelvtanba temetkezett, és tökéletesen elfelejtette, hogy születésnapja van. Négy nap múlva elérték Áden kikötőjét, onnan haladtak tovább az Afrika szarván található Dzsibuti felé. Nyugalmasan átkeltek a Vörös-tengeren, majd a Szuezi-csatornán, és apám életében először megpillantotta a Földközi-tengert. Az utolsó viharos napok juttatták el őket Szicíliát érintve Marseille-be, 1929. április 12-én, egy pénteki napon. Apám felszállt egy Lyonba tartó vonatra, és onnan már egyszerű út vezetett Párizsba.

PÁRIZS AZ 1920-AS ÉVEKBEN lenyűgözte az odalátogatókat az utcákon pezsgő élettel, autókkal, villamosokkal és a terjeszkedő metróhálózattal. Egy apámhoz hasonló fiatal kínai diák szemét nyilván az is felnyitotta, hogy tapasztalhatta, milyen szabadok a párizsi nők, akik – anélkül, hogy megszólták volna őket – nyilvánosan dohányozhattak, rövidre vágathatták a hajukat, merész ruhákat hordtak, és sportoltak. Ernest Hemingway híres könyvében, a Vándorünnepben számol be a húszas évek Párizsáról, George Orwell viszont kevésbé találja lélekvidítónak a párizsi nyomornegyedeket: „Keskeny utcácska volt ez, már-már szakadék a meredek, hámló házfalak között, melyek oly furcsán dőltek egymásnak, mintha csak félúton megmeredtek volna összerogytukban. Minden ház garniszállóként működött, dugig megtöltve bérlőkkel, főképpen lengyelekkel, arabokkal és olaszokkal. A szállók alján apró bisztrók
lapultak, ahol a kuncsaft pár frankért derekasan leihatta magát. Szombat esténként a környék férfilakóinak legalább egyharmada részeg volt.”{3} Apám ráismerhetett volna Hemingway és Orwell Párizsára is, de a saját emlékei más formát öltöttek.

Kezdetben, spórolásból, apám és néhány barátja úgy döntöttek, kiköltöznek Párizs szélére. Fontenay-aux-Roses-ban találtak szállást, délkeleti irányban majd tíz kilométerre a központtól, de párizsi villamos-összeköttetéssel. Apám egy Grimm nevű francia otthonába költözött, a tenyeres-talpas fickó keményen ivott, ő szerezte apámnak az első munkát egy kerékpárkellékboltban. Később egy panzióba hurcolkodott, az Hôtel de Lisbonne-ba a Rue de Vaugirard-on, a hatodik kerületben. Apró szobáján átívelt egy lármás vezeték, cserébe nem volt magas a lakbér. A portugál szállásadónő, egy kedves, öreg hölgy abból sem csinált ügyet, ha elmaradt vele.

Apám mohó kíváncsisággal kezdte felfedezni a múzeumokat és galériákat, délutánonként pedig modelleket rajzolt a Montparnasse-on, az „Atelier Libre”-ben, ahol az alacsony belépődíj vonzotta a hozzá hasonló reményteli művészeket. Ügyesen, egyszerű vonalakkal kapta el a mozgást. Szerette Marc Chagall színeit, alakjainak és tájainak líraiságát, bámulatba ejtették az impresszionista festők merész újításai.

Alámerülésének a francia művészetbe még egy szerencsés következménye lett: egyik képét kiválasztották az ünnepelt és divatos Salon des Indépendants tavaszi tárlatára. Egy állástalan munkásról készült portré, egy apró olajfestmény volt ez, inkább a kívülállás ihlette, mint politikai indíttatás. Az önbizalmának viszont használt, hogy befogadták.

Aj Csing művei, 1929

Egyetlen fekete-fehér fotó maradt fenn apám párizsi tartózkodása idejéből. Négy fiatal egy mezőn: közöttük, egy festőállványtól balra apám, a haja hátrafésülve, a kezében ecset és paletta, a fiatal ázsiai művész mintaképe. A teste nagy fejéhez képest még törékenyebbnek látszik, a szeme egyenest a kamerára szegeződik, magabiztosan, határozottan néz.

Néhány hónap alatt elfogyott az otthonról hozott pénz. Nagyapa kétszer még küldött valamennyit, aztán elutasított minden kérést, így apám alkalmi munkákat vállalt. Reggelente egy Douglass nevű amerikai műhelyében cigarettásdobozokat dekorált, mindegyikre ráírta a vásárló nevét. Egy délelőtt húsz dobozt tudott megfesteni, és húsz frankot keresett vele. Ez havonta hatszáz frankot jelentett, és miután kifizette belőle az ötven frankot lakbérre, nagyjából tízet pedig a napi ennivalóra, a maradékból vehetett könyvet, festőkellékeket, és kielégíthette a napi szükségleteit. Az 1929-es nagy válság után néhány hónappal azonban a műhely bezárt.

Az első világháborúban a franciák mintegy harmincezer kínai kulit toboroztak. Egy francia ezredes megjegyezte, hogy „jó katonák”, sztoikus nyugalommal viselték a legvadabb bombázásokat is. A háború végén jó néhányan ott ragadtak Franciaországban, így Párizsban is kialakult a kínai negyed, kínai éttermekkel, néhány Vencsouból – a Csinhua közelében található parti városból – érkezett tulajdonossal. A külföldön élő kínaiak, bármily régóta laktak Franciaországban, vágyakoztak az otthoni ízek után, és rendszeresen felkeresték ezeket a helyeket.

Egy napon apám is az egyik ilyen étteremben evett éppen, amikor a szemközti sarokban észrevett egy fiatal ázsiait, az arca keskeny, a haja rendetlen. Apám érdeklődése felébredt, amikor látta, hogy a másik férfi az evés befejezése után is marad, és az órára, majd az utcára pislog. Apám rájött, hogy nincs pénze, odament, kifizette a számláját, és együtt léptek ki az étteremből. Így kezdődött életre szóló barátságuk.

Az ifjút Li Ju-zsannak hívták. Apámhoz hasonlóan Csöcsiangból származott, de négy évvel idősebb volt nála, és az egyetem filozófia fakultására járt. Politikailag apámnál jóval komolyabban elkötelezte magát. A Kínai Kommunista Párt európai ágának tagjaként cikkeket közölt a Cse Kuang (Vörös Lámpa) című haladó lapban, amit tíz évvel korábban Csou En-laj indított.

Li visszakísérte apámat az Hôtel Lisbonne-ba, és látta, hogy az apró helyiségben más sincs, mint néhány képzőművészeti album, verseskötet és egy halom festőeszköz. Meghatotta, hogy apám kifizette az ebédjét, holott ő maga sem élt sokkal fényesebb körülmények között, és tisztelte, amiért így elkötelezte magát a művészet mellett. Attól a naptól fogva osztoztak a keresetükön, de akár harmadik féltől is kölcsönöztek, hogy egymást kisegíthessék. Apám bevezette Lit a művészetbe, ő pedig arra bátorította apámat, hogy olvasson több filozófiát és irodalmat. Apámat nem érdekelte az egyetemi diploma, de nem bánta, ha Li elvitte néhány nyilvános előadásra, ahol általában azzal szórakozott, hogy felskiccelte a kopasz előadó portréját.

MAJDNEM ÖTVEN ÉV TELT EL, mire a kulturális forradalom véget ért, és hazamehettünk Pekingbe. Ekkor találkozhattam végre apám öreg barátjával. Li Ju-zsan már hetven felé járt, kicsit imbolyogva mozgott, karcsú testét kék kabátba bújtatta.

A közbeeső évtizedekben mindketten megszenvedték egyik politikai hadjáratot a másik után, csoda, hogy egyáltalán életben maradtak. Mikor aztán viszontláthatták egymást, leírhatatlan izgalom fogta el őket. Iróniával emlegették a múltat, végigvették, kivel mi történt, és most milyen helyzetben vannak. Egymásban tükröződtek, mint amikor egy kettéhasadt kődarabot újra összeillesztünk. Mosolyogva ragadták meg egymás kezét, vagy ölelkeztek össze, miközben erős déli akcentussal ontották magukból a történeteket. Az emlékezetükbe kapaszkodtak, mint egy kötélbe, araszoltak előre, vagy éppen visszahúzták magukat egy-egy régmúlt nap idejébe.

Aznap én kísértem vissza Li Ju-zsant a buszmegállóig. A Hszitan bevásárlóutcán olyan erős szél fújt, hogy nekifeszülve is alig tudtunk haladni. Próbáltuk túlkiabálni a süvöltését, Li arról beszélt, hogyan rótták annak idején üres gyomorral a párizsi utcákat, menet közben fütyörészve és kavicsokat rugdosva. Szinte hallottam a koppanó kavicsokat, ahogy mesélt.

APÁM KÜLFÖLDIKÉNT ELSZIGETELTNEK ÉREZTE magát Párizsban, és egyre erősebben vágyott a tudásra. Órákon át böngészett a Szajna-parti könyvesboltokban, és ha sikerült szert tennie egy kevés pénzre, könyvet vett belőle, és beletemetkezett. Az intenzív olvasás arra késztette, hogy többet gondolkozzon a világról, a festéssel aztán kifejezhette a gondolatait. A modern városi életmód, a zajos utca néha elfeledtette vele a magányát. Párizs átformálta az esztétikai érzékét, tanulta, magába szívta az új kultúrát, és a festményein élénkültek a színek.

Egy fiatal lengyel nőtől vett francialeckéket, aki a Varsói Egyetemen végzett, és éppen pszichológiából akart magasabb fokozatot szerezni. Hetente háromszor érkezett este hétre apámhoz, hogy társalgásórát adjon neki. Örömmel fedezte fel a versesköteteket apám íróasztalán, hosszan beszélgettek az orosz költőkről, Jeszenyinről és Majakovszkijról. Apám életében először társalgott komolyan és bensőségesen az ellenkező nem egy képviselőjével.

Egy este, szürkületkor fel-le járkált az egyetemi könyvtár melletti árnyas utcácskában, mert fiatal tanítónője a könyvtárban tanult. Megbeszélték, hogy záráskor a bejáratnál találkoznak, de korábban érkezett. Gyakran megfordult a fejében, hogy valaminek történnie kell, most is így érezte. A lámpák odafent sorra kihunytak, és a fiatal lengyel nő megjelent. Vidáman üdvözölte apámat, aztán elindultak egymás mellett. Apám először érzett zavart a társaságában, és kényszerítette magát, hogy séta közben távolságot tartson.

Nem sokkal később megérkezett a lány anyja, hogy hazavigye őt Lengyelországba. Amikor apám felkereste, hogy elbúcsúzzon, fiatal barátnője olyan kérdéseket tett fel, mint soha azelőtt. Milyen nagy a családja? Közel áll-e a lánytestvéreihez? Mennyi idő alatt lehet eljutni Kínába?

– Harmincöt nap alatt – felelte apám.

– Ó, az nagyon sok!

A lány csalódottan fordította el a fejét, és a szeme megtelt könnyel.

Apám még megajándékozta egy könyvvel, aminek az előzéklapjára azt írta: „Ha kézbe veszed, emlékezni fogsz a fiúra, aki Keletről érkezett.”

A PÁRIZSBAN TÖLTÖTT ÉVEK ALATT apám ritkán igyekezett pihenni, néha éjszaka is alig aludt. Tizenkilenc éves volt, idegen, a múltja és a jelene között minden kapcsolat megszakadt. Izgalom és szorongás, becsvágy és bizonytalanság, gondolatok és érzések feszítették; ha eszébe jutott valami, már írta is a jegyzetfüzetébe, mindegy, hogy nappal volt, vagy éjszaka. Úgy pihentette az elméjét, hogy fel-alá járkált a lépcsőn, vagy kiment a nyüzsgő bulvárra, és rótta az utat. Megnyugvást egyre inkább az irodalomban talált, különösen a költészetben. Csodálta az orosz prózaírókat, Gogol Köpönyegét, Turgenyev Füstjét, Dosztojevszkij Szegény emberekjét, de ennél is jobban vonzotta Blok, Majakovszkij, Jeszenyin és Puskin költészete.

A költészetnek apám számára valami magasabb rendű, szinte szent státusza volt. Azonosult a kreatív, kifejező életet artikuláló Apollinaire-sorral (gyakran idézte: „A nádsípomat sosem cserélném marsallbotra”) vagy Majakovszkijjal, aki sorolta, mire van szüksége: „Kell toll, ceruza, írógép, telefon, tömegszállás látogatására alkalmas öltözék, bicikli…”{4}. Amikor 1930-ban eljutott hozzá a költő öngyilkosságának híre, úgy kétségbeesett, mintha a legdrágább barátját veszítette volna el.

Apám különösen kedvelte a szociálisan elkötelezett belga szerző, Émile Verhaeren verseit, később el is készített egy gondos válogatást kínai nyelven, a következő címmel: Jüanje jü csengsi (Mező és város). Számára Verhaeren képviselte mind a modern, tisztánlátó racionalitást, mind az érzelmeket, melyek jóval erősebben megjelentek nála, mint a korábbi költőknél. Azt mondta róla: „ráébresztette az olvasóit, milyen féktelen tempóban nőnek a városok, és közben hány falu áll a kihalás szélén”.

Saját írásaiban apám igyekezett rátalálni a nyelvezetre, amivel kifejezheti a társadalmi realitást és az érzelmeket is. „Minden alkalommal belebetegszem, ha azon kapom magam, hogy valamilyen konvencionális kifejezést használok – írta. – Undorít, ha egy költő elcsépelt szavakkal kereskedik.” A francia szürrealisták hatására a jegyzetfüzetében szaporodtak a pillanatnyi benyomások, André Breton „pszichikai automatizmusát” követve.

Li Ju-zsan irányítását követve apámat érdekelni kezdték a forradalmi szovjet filmek, ezeket Párizs munkásnegyedében, az úgynevezett Lenin-teremben vetítették. Egy este Livel elmentek a Quartier Latin-be, az ifjú kelet-ázsiai haladó gondolkodók találkozójára. Ezután írta apám egyik legkorábbi versét: a Gyűlést.

Csoportok erre-arra, füstfelhőben,
lármában úszó asztalok,
hangok, mélyek, magasak,
lágy tekintet, szenvedélyes, robbanékony,
égő arc és biccenő fej lámpafényben,
zümmögés, francia, annami, japán, kínai,
hangfoszlányok a csarnok sarkaiból,
ki borzas, szemüveges, ki slukkot szív,
levelet olvas, újságot böngész,
elgondolkodik, ideges vagy izgatott, hallgat,
piros ajkakról szószikrák pattognak,
minden sovány és küszködő arc,
minden gerinc, szálegyenes vagy görnyedt,
árnyékot vet, szomorút,
kiált, üvölt, tombol,
lángot vet a szíve,
pezsdül a vére,
Keletről jön,
Japán, annami, kínai,
szabad, gyűlöl minden háborút,
tiltakozna tébolyultan,
gyötrődik tehetetlenül,
a homloka gyöngyözik,
könny a szemében,
keze ökölbe szorul,
püföli az asztalt,
üvölt,
süvölt.
Zárva minden ablak,
kerete a kinti sötétség,
eső pereg gyászosan,
bent a jó meleg
ömlik szét az arcokon,
ömlik a szívekbe,
mind ugyanazt a levegőt szívja,
ugyanaz a tűz égeti,
éget a tűz, éget,
ezen a halott éjszakán,
a halott Párizsban,
a Rue Saint-Jacques 61. megéled,
a szívünk lángol.

Tíz nappal azután, hogy megírta ezt a verset, apám hazaindult.

{1} Yu-Barta Erika fordítása.

{2} Yu-Barta Erika fordítása.

{3} Kőrös László fordítása.

{4} Kemény Ferenc fordítása.