A Sétakönyvek-sorozat eddigi kötetei:

Maczó Balázs

Séták a Szent István park körül – Újlipótváros modern épületei

Maczó Balázs

Terézvárosi barangolás – Szecessziós házak a Nagykörúton túl

Deák Judit

A Vurstlitól a Magyar Zene Házáig – Séták a Városligetben

Maczó Balázs

A rejtelmes Népszínház utca – és egykori lakói

Deák Judit

Budapest tündérkertje – A Margit-sziget

Morcsányi Elza

Végig az Andrássy úton – A sugárút legendás történetei

Morcsányi Elza

Barangolás Szentendrén – Történetek a művészetek városából

Maczó Balázs

A Nyugati tér és környéke – Budapest legizgalmasabb csomópontja

© Zubreczki Dávid, 2025

Fotók © Bujnovszky Tamás, 2025

© Athenaeum, 2025

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 607 1

ISSN 2939 8851

Köszönjük a Fortepan hozzájárulását fényképeik közléséhez.

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Helfrich Judit

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Borító: Herbszt László

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

Ki is volt Örs vezér?

Megérkezés közúton

Megérkezés HÉV-vel

Megérkezés metróval

Megérkezés repülővel

Örs vezér tere 1.

Bolgárkertész utca 25.

Bolgárkerék utca 3.

A Bolgárkerék utca közepe

Kerepesi út 78/é

A Bolgárkertész utca 15. által körbeölelt parkocska

Kerepesi út 78/d

Kerepesi út 76.

Bolgár-kertész utca 12. és Padlizsán utca 11-13.

A Padlizsán utca környéke a Bánki Donát utca és a Fogarasi út között

A Kaffka Margit köz és a Szervián utca sarkán

Felsőbüki Nagy Pál utca 4.

Nagy Lajos király útja 1.

Az Örs vezér tere és az Örs vezér útja találkozása

Örs vezér tere 20.

Álmos vezér tere 1.

Rákosfalva park 1.

Kántorné sétány 11.

Kerepesi út 69.

Kántorné sétány 1.

Az IKEA és a Sugár közti terület

Búcsú az Örs vezér tértől

Felhasznált irodalom

⮤ Az Örs vezér térről akár a Budai-hegyeket is megcsodálhatjuk

Bevezetés

A nagy Örs-dilemma

Ki a bánat jön idegenvezetővel az Örs vezér térre? – morogta zsémbesen egy idős hölgy, amikor mikrofonnal a fejemen elhaladtam az ablaka alatt, nagyjából harminc embernek magyarázva a látnivalókról. (Bár ő nem a „bánat” szót használta, hanem egy egészen másik kifejezést.) A kérdése persze teljesen jogos volt. Vajon miért jönne valaki épp az Örs vezér tér környékére sétálni, amikor Budapest tele van nevezetesebbnél nevezetesebb látnivalókkal? Itt nincs se igazán különleges épület, se természeti csoda, se híres ember szülőháza, de még csak egy valamirevaló csatának, feltalálásnak, kikiáltásnak vagy sorsfordításnak sem volt soha helyszíne ez a vidék.

Mégis, amikor Káldi Emese, az Imagine vezetője megkeresett, hogy nincs-e kedvem urbanisztikai sétát tartani nekik valahol, én egyből ezt a környéket ajánlottam. Azóta sok száz embert vezettem végig az Örs körül, akik a két és fél órás séta végén szinte mind azt mondták: nem hitték volna, hogy ennyire érdekes ez a környék.

Hogy miért esett a választásom pont erre a térre? Egyrészt, mert gyönyörűen rakódnak itt egymásra a 20. század különböző várostervezési elképzelései. Olyan, mint egy régészeti lelőhely, ahol ha egyre mélyebbre ásunk, egymás után tárulnak fel a múlt század különböző korszakai, a fejlesztések és a fejlesztési zsákutcák nyomai. Kiderül, hogy milyennek képzelték eleink az ideális várost, lakást, boltot a különböző évtizedekben, és hogy aztán mit sikerült ezekből megvalósítaniuk. Másrészt azért választottam éppen ezt a helyet, mert szorosan kötődöm hozzá. Születésem óta Mátyásföldön élek, fél évszázada az Örsön keresztül járok „be a városba”. Sőt kertvárosiként nekem tulajdonképpen ez már maga a város. Naponta ingáztam át rajta iskolásként éppúgy, mint munkába igyekvő felnőttként. Sőt óvodásként is, mert helyhiány miatt ide hordott az anyukám minden reggel, a lakótelepi „Csoki oviba”. Számtalan átszállásom, vásárlásom, éjszakai buszra és ismerősökre várásom, hamburgerezésem és gíroszozásom, sörözésem és randim kötődik ehhez a helyhez.

Mindezt csak azért tartom fontosnak hangsúlyozni, mert bizony lesz, hogy rosszat is írok majd róla, de ez ne tévesszen meg senkit! Bármilyen is, én nagyon szeretem az Örs vezér terét.

Csak hát tele van hibákkal szegény, igaz, ezek egyike sem javíthatatlan. Talán egyszer kigyógyul belőlük az Örs, de addig is tökéletes állatorvosi ló mindazok számára, akik a város felfedezésére adják a fejüket. Annyit azért elárulok – bocsánat a spoilerért –, hogy a könyv mindezek ellenére happy enddel zárul majd: a séta végére egy szerintem nagyon pozitív látnivalót tettem.

Bízom benne, hogy ha valaki nyitott szemmel járja végig ezt a sétaútvonalat, akkor maga is rájön majd, hogy mi a bánatnak jött várost nézni az Örs vezér térre (használjon bármilyen szót is a „bánat” helyett).

⮤ Eper és vér: mozihirdetés 1970-ből. Fortepan / Főfotó

Mire figyeljünk majd a séta során?

A helyes válasz természetesen az, hogy mindenre. Ugyanakkor az összes környéknek van valamilyen sajátossága, amely megkülönbözteti más városrészektől. Valami, amiről többet tud elárulni, mint a szomszédai.

Az Örs vezér tér környékén például pompásan végigkövethetjük, milyen lakótelepeket építettek a negyvenes, az ötvenes, a hatvanas, a hetvenes vagy épp a nyolcvanas években, hogyan változtak közben a társadalmi elvárások, vagy hogy milyen üzleteket és szolgáltatóházakat terveztek ezeken a telepeken a lakosság kiszolgálására.

Talán ennél is érdekesebb azonban, hogy városnézés közben észrevétlenül megtanulhatjuk, milyen is egy jó és milyen egy rossz tér. Annyira összetett ez a környék, hogy mindegyikre találunk pozitív és negatív példát is.

Vannak ugyanis terek, amelyek tetszenek nekünk, ahol jól érezzük magunkat, és vannak ezeknek az ellenkezői is. Azonban gyakran nem tudjuk megfogalmazni, miért is van jó vagy rossz érzésünk valahol, mi az, ami miatt egy teret ilyennek vagy olyannak tartunk.

Ennek a bemutatására a legjobb helyszín az Örs vezér tér, annak is egy szeglete: a magyar repülés úttörőinek az emlékműve körüli kis, szökőkutas parkrész az aluljáró E kijáratánál. Innen indulnak a sétáim, itt szoktam bevezetésként mesélni a terekről általában, mégpedig úgy, hogy ezt a nevenincs parkocskát hasonlítom össze a tér egészével. A legtöbbször azzal kezdjük, hogy a csapattal valami nevet adunk neki, ami épp eszünkbe jut az évszakról, a napszakról, az időjárásról, egy arra bóklászó kutyáról vagy bármiről. Én ebben a könyvben Szökőkutas parknak fogom hívni, de elnevezhetjük természetesen bármi másnak is. Hosszú fejtegetés következik, szóval helyezzük magunkat kényelembe valamelyik padon, vagy akár be is ülhetünk egy italra a Zöld Kancsó teraszára, amíg mesélek.

Az óriástér 1975-ben. Fortepan / FŐMTERV

Mitől jó egy tér? Hét szempontot szedtem össze, amelyeket nem árt majd észben tartani utunk során. Ahol séta közben egy kis térre, parkra, házak közti üres placcra bukkanunk, érdemes majd e szempontok alapján megvizsgálnunk azt.

Szóval, szerintem egy tér először is attól jó, hogy befogadható méretű. Akkor érezzük jól, biztonságban magunkat valahol, ha „emberléptékű” térben vagyunk. Gondoljunk csak a hálószobánkra, amely alighanem kényelmes, kuckós, otthonos. Valószínűleg nem szívesen aludnánk egy üres tornaterem közepére helyezett ágyban. Hasonlóképpen vagyunk a terekkel is. Ha túl nagy, akkor egyszerűen rossznak érezzük.

Persze egy hatalmas tér is lehet indokolt vagy szerethető. Ha, mondjuk, kisebb terek láncolatából áll össze, vagy van valamilyen szerkesztési elve (például egy kiemelt tengelyre fűződik fel, amelynek van végpontja). Az előbbire szép példa Kecskemét öt térből összefonódó főtere, az utóbbira a debreceni Egyetem tér. De hogy budapesti példákat is említsünk, gondoljunk csak a Kossuth térre vagy a Hősök terére. Hiába nagyok, nem érezzük rajtuk kényelmetlenül magunkat a méreteik miatt.

Az Örs vezér terén viszont el vagyunk veszve. Nem csupán azért, mert itt nincs olyan szervezőerő, mint a Kossuth téren vagy a Hősök terén, hanem azért is, mert ez mindkettőnél nagyobb. Sőt! Nagyobb, mint a Kossuth tér és a Hősök tere együtt! Sőt! Nagyobb, mint bármelyik tér Budapesten. Sőt! Tulajdonképpen ez Magyarország legnagyobb tere!

A területe több mint 20 hektár, a kerülete több mint 2 kilométer. Ha valaki át akarna ugrani a szembe szomszédjához, hogy ugyan már, adjon neki kölcsön egy fej hagymát vagy egy kanál sót, akkor oda-vissza 1 kilométert kellene gyalogolnia.

Ha megnézzük egy szabadon választott kisváros ideális főterét, vagy csak a mi kis Szökőkutas parkunkat, akkor egyből feltűnik a különbség. Ezeken jobban érezzük magunkat, mert befogadható a méretük. De nem csak ez számít.

Hanem az is, hogy tudjuk, hol vannak a határai. A városi tér olyan, mint egy lyuk a zoknin vagy egy odú a fában: ott kezdődik, ahol az őt körülvevő anyag véget ér. Határok nélkül nem létezik, határok nélkül értelmezhetetlen.

Különösebb pszichológiai háttérismeretek nélkül is kijelenthetjük, hogy akkor érezzük magunkat komfortosan egy térben, ha tudjuk, hogy annak hol van vége. Egy városi tér esetében még jobb, ha ezeket a határokat valódi térfalak jelölik ki. Ilyeneket találunk bármelyik középkori, barokk vagy reneszánsz város főterén. Többek közt ezért érezzük magunkat jól a soproni és az óbudai Fő téren vagy épp a pécsi Széchenyi téren. Na de mi a helyzet az Örsön?

A mi kis Szökőkutas parkunknál történetesen van egy remek térfal: az Örs vezér tere 1. szám alatti épület mutatós homlokzata, és a másik három irányt is jól lehatárolja egy-egy forgalmas úttest. Az egész Örs esetében azonban már bajban vagyunk. Szinte csak tippelgetni tudjuk, meddig tart: egy teljesen szétfolyó, bizonytalan izé az egész. Az IKEA, a Sugár és az Árkád ugyan ad némi lezárást vizuálisan, ám azok nem valódi határok: mint látni fogjuk, mögöttük folytatódik még a tér, bár egyre nehezebben értelmezhető formában.

De ha már szóba jöttek a házak, érdemes megvizsgálni azt is, hogy a szóban forgó térnek mennyire nívósak az épületei. Bár a Szökőkutas parkot határoló szocreál lakótömb nem kiemelkedő alkotás, mégis kifejezetten jól néz ki. A megjelenésére hamarosan visszatérünk.

Most pillantsunk csak át a túloldalra, a tér egészét uraló kereskedelmi épületekre! Érezzük, hogy valami nem teljesen oké velük. De vajon mi?

Valószínűleg megszoktuk már ezeket a házakat, és nem tudunk objektíven tekinteni rájuk, ennek ellenére próbáljuk meg kiragadni őket a környezetükből! Vegyük le róluk gondolatban a feliratokat, és nézzük meg, mire emlékeztetnek!

A Sugár három szint magas, szinte ablaktalan, szürke burkolatos homlokzattal tekint a térre, egyik felén egy rakodórámpa, a másikon egy mélygarázs lehajtójának a gödre. Cseppet sem hívogató, akár börtönépület is lehetne.

Sugár és IKEA: hatalmas, ablaktalan homlokzatok

Az IKEA – amely a dizájn otthona – szintén majdnem ablaktalan felülettel fordul a tér felé. Úgy néz ki, mint egy szabványos doboz, amilyeneket autópálya-lehajtók mellé szokás telepíteni, nem városi terekre.

A három kereskedelmi komplexum közül egyértelműen az Árkád az, ami a leginkább igazodik a városi környezethez: üvegezett felületeit burkolt sávokkal tették változatosabbakká, és hangsúlyt kapott a sarok is, amely a kereszteződés felé néz. Igaz, a tértől távolabbi részek már nem mindenhol ilyen nívósak, de erről majd később esik szó.

Van viszont valami, amiben sajnos mindhárom épület megegyezik, s ami elsőre talán egyáltalán nem tűnik fontos dolognak: egyiknek sem nyílik bejárata a térre. Okoskodva azt is mondhatnám: semmiféle kommunikáció nincs a tér és a házak között. Márpedig az ilyen tér nem igazán tud működni. A jó térhez az is kell, hogy kapcsolódni tudjon a házaihoz. Ha bejáratok nélküli – pláne, ha ablaktalan, sivár – falak néznek le rá, akkor az a közterület nem fog működni.

Nézzük csak meg az ellenpéldánkat, a Szökőkutas parkot! Itt egy lakóház áll, az aljában üzlethelyiségekkel. Két presszó, egy bank, egy fogászat és egy bolt teszi élővé a teret, ráadásul több lépcsőház kapuja is ide nyílik. Ez az épület élénk kapcsolatban van az alatta elterülő térrel, erre már mondhatjuk azt, hogy kommunikál vele.

Egy igazán élő térhez nem elég persze, hogy az épületei jól néznek ki, és kapcsolódnak hozzá. Az sem árt, ha okosan vannak megtervezve a zöldfelületei.

Hogy milyen típusú térhez milyen zöld illik, mennyi fától, bokortól és virágtól lesz élhető, abba most ne menjünk bele – erről könyveket lehetne írni. De azt azért érezzük, hogy az Örs vezér teréről hiányzik a zöld, s hogy néhány jól elhelyezett fa rengeteget javítana a minőségén.

Ami azért is érdekes, mert sokáig úgy élt a fejemben, hogy ennek a térnek a nagy részén egyáltalán nincsenek fák. Pedig vannak: nem is kevés, nem is mind kicsi. Csak épp valahogy annyira sután helyezkednek el, hogy nem tudnak érvényesülni.

Ellenpélda erre is akad, többek közt épp a mi kis Szökőkutas parkunkban, ahol nem csupán kellő mennyiségű növényt találunk, hanem azok ráadásul úgy is vannak ültetve, hogy pihentető zöldet, egy kis parkot alkotnak.

A közhiedelemmel ellentétben az Örsön egész sok fa van – vajon miért nem érezzük mégsem a jelenlétüket?

Ugyanakkor szerencsére hiányzik ebből a parkocskából valami, ami a tér többi részére jellemző: nincsenek rajta bódék.

A bódésodás furcsa, járványos betegség mifelénk, amit szinte minden tér elkap. Hiába van szó teljes megújulásról és helyreállításról, hiába terveztek oda az építészek elegáns pavilonokat, az ünnepélyes átadást követő egy éven belül egészen biztosan eszükbe jut az illetékeseknek, hogy egy nagyon fontos kürtőskalácsozó vagy információs pont még épp lemaradt, és azt bizony pótolni kell. Lehetőleg egy sebtiben felállított, ideiglenesnek tűnő, de valójában örökre ott maradó bódéval!

Szegény Örs elég súlyosan fertőzött terület: ha eltűnik is egy-egy bodega, lakókocsi, omladozó kioszk vagy egyéb tákolmány, hamarosan új nő helyette. Emlékszem még arra az időre, amikor a Sugár melletti pavilonsor helyén sétatér volt, ahol zászlók lobogtak, hogy az üzletközpontba csalogassák a vásárlókat. De tulajdonképpen az Árkád és az IKEA is hajdani bódételepek helyére épült, azt az illúziót keltve az arra járókban, hogy végképp felszámolják ezeket az ideiglenesnek tűnő alkotmányokat. Azok aztán mégis újabb és újabb helyeken ütötték fel a fejüket. Persze ne legyünk igazságtalanok: e könyv írásakor sokkal jobb a helyzet a tíz-húsz évvel ezelőttihez képest. Bár lenne hova fejlődni, az átalakulás iránya mindenképpen pozitív.

A mi kis Szökőkutas parkunk viszont el sem kapta ezt a betegséget, itt egyáltalán nincsenek igénytelen bódék. Ennek lehet az oka az is, hogy nem elég nagy a forgalom erre, de az is, hogy kiszámítható a jövője.

A szomszédban álló házat úgy tervezték az ötvenes években, hogy szabadon hagyták előtte a területet. Tudták, hogy ide majd egy parksáv kerül. A hatvanas években ez meg is született: széles gyalogúttal, amely az aluljáróból a házakhoz vezeti az embereket, fákkal és szökőkúttal. Az elmúlt évtizedekben kellett ugyan igazítani rajta, voltak elemei, amiket újraterveztek. Ám az alapvető funkciója, szerkezete pont ugyanaz, mint aminek hetven éve megálmodták. Időközben a fái is nagyra nőttek.

Ugyanez nem mondható el az Örs vezér tere nagy részéről. Gyakorlatilag nem volt két egymást követő évtized, amikor ugyanazt képzelték volna el a jövőjéről. Több példát is fogunk látni arra, hogyan tervezgettek valamit hosszú időn keresztül, hogy aztán végül az egészet keresztbe vágják egy új ötlettel. Senki nem tudja, hogy az időnként belebegtetett fejlesztések megvalósulnak-e valaha, s ha igen, mikor.

Hogy miért baj ez?

Olyasmi ez, mint amikor az ember azt gondolja, hogy ebben a szekrényben már nem rakok rendet, mert amúgy is lejár az egyik ajtaja, meg a gyerekek matricáit is le kellene vakarni róla – sőt lehet, hogy újat kéne venni, de egy kicsit várjunk még vele, amíg kifestetjük a lakást, már ha egyáltalán kifestetjük, mert egyébként is át kellene már költözni egy nagyobba, csak nincs rá pénz… Szóval a szekrényben marad a rendetlenség. Ideiglenesen, egy darabig. Mondjuk, néhány évig. Vagy ki tudja…

Minek számoljuk fel a bódékat, ha nem építhetünk a helyükre semmit, hiszen lehet, hogy egy óriási fejlesztés hamarosan felülírja az egészet? Magának a bizonytalanságnak is számos oka lehet, de az egyik minden bizonnyal a céltalanság. Merthogy egy jó tér létezésének van valami oka.

A terek ebben hasonlítanak a településekre. Egy város azért jön létre egy adott helyen, mert ott szükség van rá. Ott van egy kikötő, egy bánya, egy jól védhető vár vagy épp egy gázló a folyón. Ha már megszületett, akkor lehet, hogy idővel új indoka lesz a létének, ha viszont teljesen okafogyottá válik, akkor óhatatlanul visszafejlődik.

A terek sem véletlenül vannak ott, ahol, hiszen van valami funkciójuk. Van templomtér, piactér, főtér, sétatér, vagy csak egyszerűen egy fontos kereszteződésben kialakult tér – és persze van olyan is, amelyik mindez egyszerre. Az Örs vezér térnek viszont nem igazán van indoka arra, hogy itt legyen, pláne, hogy ekkora legyen.

Igaz, fontos közlekedési csomópont, de mint látni fogjuk, ez nem az oka, inkább a célja. Gyakorlatilag zöldmezősen valósították meg itt a metróvégállomást, amit kijelölhettek volna akár máshol is, és amely körül máig nem tudott kialakulni a végleges tér. Persze számunkra épp ettől válik izgalmassá!

Mielőtt azonban sorra vennénk a térnegyedeket, és végigszaladnánk az Örs majdnem százéves történelmén, vad témaváltás következik. Tisztáznunk kell ugyanis egy fontos kérdést, amihez vissza kell utaznunk az időben több mint egy évezredet.

Ne legyünk igazságtalanok: volt rosszabb is a bódéhelyzet. Az 1982-es képen amúgy egy HÉV-baleset miatt gyűlt össze ennyi ember, egyesek még a hirdetőoszlopra is felmásztak, hogy jobban lássanak. Fortepan / Urbán Tamás

Felhasznált betűtípusok
Andada Pro – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Titillium Web – SIL Open Font License
Ubuntu Mono – Ubuntu Font Licence v1.0