részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Elinor Cleghorn: Unwell Women. A Journey Through Medicine and Myth in a Man-made World
Weidenfeld & Nicolson, 2021

Copyright © 2021 by Elinor Cleghorn

Fordította Szécsi Noémi
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte dr. Káposztás Zsolt

Hungarian translation © 2023 Szécsi Noémi
Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Micaela Alcaino munkája felhasználásával Váraljai Viktória

ISBN 978 963 355 869 0

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
Szerkesztette Darida Benedek
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Markwarth Ágnes
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Dorothynak, a szenvedő nőnek, akit úgy szeretek

A betegség történelme nem az orvoslás történelme, inkább a világé. A test történelme pedig akár annak krónikája is lehetne, hogy mit tesznek a többséggel a kevesek érdekének szolgálatában.

Anne Boyer: Szemben a halállal, 2019
(Kenyeres Anna fordítása)

…mindazon csodálatra méltó működések és rendeltetések története is feltárandó, amelyek ellátására a nőt az ő nemi természete képessé teszi, és azon különös és titkos, a nő életerejéhez kapcsolódó hatásoké is, amelyeket a szervei saját idegrendszeri felépítése és működése vált ki. Ezek, legyen a nő akár beteg vagy egészséges, nem csupán a testére, de a szívére, az elméjére és a lelke legmélyére is befolyással vannak.

dr. Charles D. Meigs: Lecture on Some of the Distinctive Characteristics of the Female
(Előadás a női nem néhány sajátos vonásáról), 1847

Tudják, John egyáltalán nem hisz benne, hogy én beteg vagyok! És mit tehet ilyenkor az ember? Ha egy köztiszteletben álló orvos, aki ráadásul a férjed, biztosítja róla a barátaidat és rokonaidat, hogy igazából nincs semmi bajod, csak egy átmeneti, ideges depresszió – egy enyhe kis hajlam a hisztériára –, mit lehet tenni olyankor?

Charlotte Perkins Gilman: A sárga tapéta, 1892
(Rakovszky Zsuzsa fordítása)

Előszó A testünk a miénk

Mielőtt lupusszal diagnosztizáltak, nem gondoltam volna, hogy az orvostudománynak bármi gondja lenne a nemekkel. Azokban az években, amikor azért harcoltam, hogy a fájdalmaimat és a kimerültségemet komolyan vegyék, meggyőződésemmé vált: a probléma én vagyok. Magamévá tettem az orvosok azon feltételezéseit, hogy a tüneteim egyrészt a fiatal női testben létezés „normális” következményei, másrészt az egész csak a lázas képzeletem műve. Amikor végre megkaptam a diagnózist, annak klinikai megerősítését, hogy krónikus betegségtől szenvedek, a megkönnyebbülés nyomán olyan hirtelen szállt fel a zavar és szomorúság, mint a köd. Revelációt jelentett a felismerés, hogy a probléma nem én vagyok, hanem inkább az orvostudomány azon berögzült szokása, hogy leértékeli és érvényteleníti a nők és a marginalizált csoportok fájdalmát – és mindez az életemet is megváltoztatta. Az orvostudományban kutakodva jöttem rá erre, a jelen könyv alapját adó kutatás első lépései során. Amikor olyan nőkkel találkoztam, akiknek a félrediagnosztizálás, mellőzés, lekicsinylés és hibáztatás kapcsán megélt tapasztalatai fájdalmasan ismerősnek hatottak, többé nem éreztem magam egyedül. A szenvedő nők történetének része lettem: én is a szenvedő nők azon közösségéhez tartoztam, akik a történelmet írták. A Szenvedő nők abból a hatalmas hálából fakadt, melyet azok iránt éreztem, akiknek a teste és a fájdalma az évszázadok során megteremtette mindazt az orvosi tudást, ami megmentette az életem.

Grace volt az egyik első nő, aki a kutatás korai szakaszában a szemem elé került. 1902 márciusában vették fel az egyik londoni kórházba, a tüdejére, mellkasára és vállára kisugárzó intenzív fájdalomtól alig kapott levegőt. Az arca, a nyaka és a törzse kiütésekkel volt tele. Éveken át szenvedett diagnosztizálatlan tünetek sorától, például fej- és hasfájástól, rendszertelen menstruációtól és ízületi fájdalomtól. Grace három hét kórházi tartózkodás után halt meg, miután az éles mellkasi fájdalomtól egyszerűen megfulladt. Csupán tizennyolc éves volt. Grace-t a halála után lupusszal diagnosztizálták, miután a boncolás kimutatta, hogy a szíve belső felülete be volt gyulladva, és folyadékot termelt. 2009-ben ugyanolyan tünetekkel és szívproblémával vittek kórházba, mint Grace-t. Az ultrahangfelvétel láthatóvá tette a szívizmot fojtogató folyadékot; a szteroidok megpróbálták elejét venni a testemet elárasztó gyulladásnak; a vérvizsgálatok feltárták, hogy az immunrendszerem a szerveimet és a szöveteimet támadja. Megkaptam a diagnózist, és túléltem a krízist. Az egyezések – és a komoly különbségek – Grace tapasztalataival örökké kísértenek.

Grace valószínűleg ugyanúgy szeretett volna választ kapni arra, mi történik a testében, mint én. Nagyon valószínű, hogy az ő a tüneteiben is azért kételkedtek, mert fiatal nő volt. Ha Grace ma betegedne le, akkor meg tudnák menteni az életét. De a nők fájdalmát és betegségtüneteit az elmúlt évszázadban rendkívüli módon felszaporodott orvosbiológiai tudás ellenére is elhomályosítják a nemi sztereotípiák, valamint a hisztéria feltételezése. Grace és én egyaránt a nemünkből adódó problémától szenvedtünk – bár nekem megvolt az a privilégiumom, hogy olyan korban lettem beteg, amikor ez a probléma már számításba vehető. Miközben lassan, tapogatózva elkezdtem dolgozni a Szenvedő nőkön, az ismerős érzés, ami a Grace-hez hasonló nők kapcsán elfogott, a névtelen betegségből és az életet átalakító diagnózisból fakadó önhibáztatástól és elszigetelődéstől mentett meg. A hiba nem bennünk van, hanem az orvosi gondolkodásban, valamint a praxisban megbúvó szexista ideológiában. A nők történeteinek elmesélésével és a sajátom megosztásával a közösség, a közös történelem érzését akartam kiterjeszteni.

A Szenvedő nők 2021 júniusában jelent meg, egy héttel az előtt, hogy az Egészségügyi és Szociális Ellátási Minisztérium (Department of Health and Social Care) lezárta a felhívást, melyet a nők egészségügyi ellátórendszerben megélt tapasztalatainak begyűjtésére hirdetett meg. A kezdeményezést Anglia kormánya a Női Egészségstratégia (Women’s Health Strategy) részeként indította el. A 2021 márciusában kezdődő program minden 16 év feletti nőt – köztük nembináris, transz- és interszexembereket – arra kért, hogy töltsenek ki egy „Nők egészsége – beszéljünk róla” című felmérést. Az Egyesült Királyság kormánya első alkalommal ismerte el az orvoslásban létező androcentrikus sztereotípiákat, és adott teret annak, hogy ezeket a nők segítségével tárják fel. Majd ezután derül ki, pontosan miként tudja a kormány ezt az anyagot felhasználni az orvostudomány rendszerszintű és strukturális igazságtalanságainak szétszálazására. Ugyanakkor a felmérés egy régóta hiányzó kontextust teremtett meg az egészségügyi és orvosi rendszerben kiszolgáltatottan mozgó emberek élettapasztalatainak. Mi, nők sohasem számítottunk saját fájdalmunk megbízható narrátorainak. A férfiak uralta orvostudomány nem ismerte el, hogy mi ismerjük a testünket, ezáltal hallgatásra és szégyenkezésre ítélt minket. Hihetetlen jelentőségű, hogy a hangunk és az élményeink hatalma akkora a nyilvánosságban, aminek következtében változásra is sor kerülhet.

Amikor a BBC rádiójának 4-es csatornáján, a rendkívül hallgatott Woman’s Hourban (Nők órája) szerepeltem a Szenvedő nők megjelenése előtti napon, akkor nem csupán szerzőként voltam jelen, aki a nők egészségügyi felmérésével kapcsolatos témák kapcsán beszél a történelmi sztereotípiákról, hanem szenvedő nőként is. A műsorvezető, Emma Bartnett – aki korábban már beszélt és írt az endometriózissal vívott harcáról – velem készült interjújában meséltem a diagnózisért folytatott küzdelmemről. A programban szerepelt még Nina Christie, aki három autoimmun betegségtől szenved, és Judi, akinek szívszaggató történetét a fájdalomról és a traumáról, amíg eljutott a medencefali hálójának sebészeti eltávolításáig, a stúdióban ülők is megkönnyezték. Mindannyian személyes élményeinkről beszéltünk, de megrendítő volt a tudat, hogy számtalan, minket hallgató nő magára ismert az orvosi hanyagságról, a kései diagnózisról, valamint a képzeletbelinek vagy érzelmi alapúnak tekintett tünetek félresöpréséről szóló történetekben.

Később, 2021 júniusában a nők visszajelzéseinek együttes ereje segítette elő, hogy Lucy Cohen, egy walesi vállalkozó arról a szörnyű fájdalomról beszélt, amit a méhen belüli fogamzásgátló – egy rézzel borított, műanyagból készült hosszú távú fogamzásgátló eszköz – méhébe helyezése után érzett. Cohennek rendkívüli sokkot jelentett a szakma számos képviselője által „rutinbeavatkozásként” jellemzett procedúra, amely után a legtöbb nő legfeljebb „kényelmetlenséget” érezhet. Amikor Cohen megkérdezte az orvosait, nincs-e szüksége fájdalomcsillapításra, azt mondták neki, hogy „a paracetamolnak elégnek kell lennie”. Szerencsére a spirál nem minden használója érez szélsőséges fájdalmat a behelyezés és az eltávolítás során. De, ahogyan a Cohen által elindított felmérés is megmutatta, jó néhányan érzik úgy, hogy nem kapnak világos információt a procedúrát kísérő esetleges fájdalomról, ami teljesen felkészületlenül éri és traumatizálja őket. Meg sem említették és fel sem ajánlották a fájdalomcsillapítás olyan lehetőségeit, mint a helyi érzéstelenítés és a nyugtató. A BBC Radio 5Live részéről felkértek, hogy beszéljek a női fájdalom normalizálásának és minimalizálásának hosszú történetéről. Az újságíró és műsorvezető Naga Munchetty pedig maga is megosztotta a saját tapasztalatát a spirál felhelyezéséről, amely során nem ajánlottak fel neki fájdalomcsillapítást. Miként azt Munchetty az adásban elmondta, azzal, hogy őszintén beszél az egyik „legtraumatikusabb testi tapasztalatáról”, és másokat is erre biztat, nem félelmet akar ébreszteni, netán a spirált fogamzásgátlási eszközként választókat elijeszteni az eszköz előnyeitől. „Itt nem magáról a spirálról van szó – mondta Munchetty. – Itt arról van szó, hogyan szemléljük a nők egészségét és fájdalmát.”

Cohenhez és Munchettyhez hasonlóan más nők is radikálisan kiállnak amellett, hogy nagyon is komoly lehet az a fájdalom, amelyről évszázadokon át azt mondták a nőknek, hogy puszta hisztéria vagy egyszerűen csak ki kell bírni. Évszázadok teltek el úgy, hogy a testi fájdalmunk fokával vagy létével kapcsolatos mítoszgyártás következményeképpen magunkévá tettük azt az alattomos gondolatot, hogy túlérzékenyek, túlfeszültek vagy akár hisztérikusak vagyunk, ha fájdalomra panaszkodunk. Ám amikor a fájdalmunk nem érdemel orvosi figyelmet, és megvonják tőlünk a jogot a fájdalmunk csillapítására, akkor a testünk feletti döntésképességet és autonómiát vonják meg. Akkor tudunk, mondjuk, egy spirál felhelyezése kapcsán megalapozott döntést hozni, ha megkapjuk a lehetőséget, hogy felkészüljünk az esetleges fájdalomra, és szükség esetén csillapítják is azt.

Az alapos tájékozódás alapján hozott döntés és a test autonómiájának kérdése 2021 júniusának végén került a figyelem középpontjába, amikor Britney Spears bíróság előtt tett vallomást az életét és testét 2008 óta uraló gondnokságról. Spears elárulta: amellett, hogy rosszullét esetén is fel kellett lépnie, nem maradhatott egyedül a saját otthonában, egészségügyi ellenőrzés alatt állt. Lítiumot kellett szednie, ráadásul spirált helyeztek fel neki, és a gondnokai megtiltották, hogy eltávolíttassa. Miként annyi nőtől a történelemben és a jelenben, Spearstől is azért tagadták meg a gyermekvállalás és a saját teste feletti döntés jogát, mert előítéleteket tápláltak mentális egészsége és döntéshozásra való képessége iránt. Ezek a határsértések, ahogyan azt a Vogue online kiadásának megírtam, Spearst a mozgáskorlátozott, szenvedő és hátrányos helyzetű nők jogfosztottságának hosszú történetében helyezik el. Vallomása végén Spears azt mondta: „Belefáradtam, hogy egyedül vagyok.” Azzal, hogy felszólalt, és ugyanazokat a jogokat követelte, mint amelyek „bárki másnak” is kijárnak, arról indított el párbeszédet, hogy ezeket a jogokat a bolygón máig sok nőtől megtagadják az orvosi, társadalmi és faji megkülönböztetés miatt. A Spearst korlátozó gondnokságot 2021 novemberében oldották fel, de a története által reprezentált igazságtalanságoknak még koránt sincs végük.

Ezek és sok más, nők és marginalizált emberek egészségét érintő, a kulturális párbeszéd részét képező ügy ugyanazt az üzenetet hordozza. Amikor a testünk és a fájdalmunk értelmezéséről van szó, fontos, hogy bennünk bízzanak, minket hallgassanak meg és nekünk higgyenek. Az életünk attól függ, mennyire hajlandó minket az orvostudomány emberi lényeknek tekinteni; az orvostudománynak pedig betegségeink, panaszaink és állapotaink megértéséhez tudnia kell, milyen érzés a testünkben élni. Az egészségügy, jólét és orvosi ellátás egyenlőtlenségeit felnagyító Covid–19-világjárvány alatt még sürgetőbb lett, hogy az orvostudomány meghallja és figyelembe vegye a nők és a periférián élők hangját. A 2021-es kutatás szerint a számos tünettel járó, a vírusos megbetegedést követő long Covidtól szenvedők 70–80 százaléka nő vagy születésekor nőneműnek tekintett személy. Becslések szerint Nagy-Britanniában 1,3 millió embert érint a long Covid. De a tünetek „nőies” jellege – köztük a fájdalom és a kimerültség – azzal jár, hogy a betegségtől szenvedők megküzdenek azért, hogy a nők „rejtélyes” krónikus betegségeit hagyományosan érintő előítéletektől mentesen tekintsenek a tüneteikre. Amikor az emberek elkezdtek arról beszámolni, hogy a Covid–19-vakcina beadását követően megváltozott a menstruációs ciklusuk, az aggodalmaikat többnyire azzal hessegették el, hogy nem komolyak. Mikor az orvostudomány mellőzi a vakcina és a menstruáció közötti kapcsolat alapos vizsgálatát, akkor azt a történelmileg bejáratott tendenciát követi, mely a havivérzéseket a lekicsinyelt „női problémák” birodalmába száműzi. Óvatosság is volt az egészségügyi rendszerben azzal kapcsolatban, hogy ha a problémának túl nagy figyelmet szentelnek, akkor ez gyanakvást szül a vakcina termékenységre gyakorolt hatásával kapcsolatban, így elveszi tőle a fiatal nők kedvét. Ám a vakcinával kapcsolatos habozást mérsékelni lehetett volna, ha az emberek az egészségügyi aggodalmaik komolyan vétele mellett oltathatják be magukat. A világjárvánnyal járó veszteség, pusztulás és nehézségek mellett fontos leckét kell elsajátítani arról, miként mozdulunk el az egészségügy empatikus és mindenki érdekeit egyenlően figyelembe vevő jövője felé, ahol azok is megbecsülést kapnak és előtérbe kerülnek, akiket a történelem során mellőztek, amikor arról volt szó, kinek jár a jó egészség.

Krónikus betegségtől szenvedő nőként az orvostudomány nemi egyenlőtlenségeit feltáró könyv megírása egyszerre volt számomra örömteli, dühítő, erőt adó és fájdalmas élmény. A sok „egészségügyileg sérülékeny” emberhez hasonlóan én is elzárkóztam, attól rettegve, hogy a vírus nekitámad a már így is ingatag immunrendszeremnek. Mint mindenki más, aki a krónikus betegségei karbantartásához kórházi gondoskodásra szorul, én is kétségbeesetten próbálkoztam telefonon leírni a fájdalmam jellegét. Előadásokat és interjúkat adtam, cikkeket írtam és podcastokon jelentem meg, miközben fájdalom rágta az ízületeimet, és kezdtem kimerülni. Ám azzal, hogy nyilvánosan is szenvedő nőként azonosítottam magam, és ezt az identitásomat arra használtam, hogy szerzőként és kutatóként is inspiráljon, értelmet találtam abban, hogy beteg vagyok.

Ez a könyv az összetartozásból és közösségből indult ki, és nagyon megtisztelő, hogy másoknak is összetartozást és közösséget teremtett. Nagy kiváltságot jelentett nekem, hogy az olvasók milyen erős kötődést éreztek a szenvedő nőkhöz, és a saját történetem is segített nekik abban, hogy úgy érezzék: látják és hallják őket, hiszen nekik. Sírtam, amikor elolvastam egy olvasó üzenetét, akinek a kisbabája kongenitális szívblokkal született; a Szenvedő nők elolvasása előtt nem találkozott olyan személlyel, aki azon ment keresztül, amin ő. Elképedtem, amikor az arról szóló beszámolókat hallgattam, milyen nevetséges dolgokat mondtak az orvosok, és hevesen bólogattam, amikor az endometriózis, lupus vagy sclerosis multiplex diagnózisához vezető sokéves küzdelmekről meséltek nekem. Mivel olyan könyvet írtam, ami az orvostudomány bináris oppozícióval való megszállottságáról szól, hálás voltam, hogy olyan nembináris olvasóktól is kaptam visszajelzést, akik szintén rezonáltak a Szenvedő nőkre. Az a legfontosabb, hogy először is mindannyiunkat emberként kezeljenek, és a betegségeinket és panaszainkat az ósdi biológiai téveszmék nélkül kezeljék. Mindannyian felhatalmazást és autonómiát szeretnénk a testünk felett, és azt is, ha jogunk lenne közös megegyezésen és tájékozódáson alapuló döntéseket hozni az egészségünk és az életünk kapcsán.

Az elmúlt egy évben gyakran kértek arra, hogy mondjam meg, mit tanácsolok a fájdalmuk miatt válaszokat kereső szenvedő embereknek. Én mindig ezt válaszolom: Ne feledd, hogy a tested a tiéd. Ez az érzés visszhangzott az orvostudomány századaiban azok hangjában, akik bátran dacoltak az egészségügyi kultúra szexista hatalmi helyzetével. Tudom, milyen nehéz visszanyerni az önbizalmunkat és az intuíciónkat a saját testünkben folyó fejlemények kapcsán, amikor az egészségünk ellátására kijelölt emberek szemlátomást mindent jobban tudnak nálunk. De nagy hatalma van annak, hogy csak mi vagyunk igazán tisztában a saját testünk valóságával. A történelem során az orvostudomány úgy kezelte félre a szenvedő embereket, hogy megfosztotta őket a saját testükkel kapcsolatos hatalmuktól. Ám a történelemmel való szembenézés, valamint a minket a testünktől eltávolító, rendszerszintű és szerkezeti erők demisztifikálása révén elkezdhetjük megérteni, hogy a hiba nem bennünk van. Mindig erőre lelünk, ha kiállunk magunkért vagy meghallgatjuk mások betegségről vagy fájdalomról szóló történeteit, mert ettől vagyunk emberek. A tested a tiéd, és nem vagy egyedül.

Bevezetés

Azt tanultuk, hogy az orvostudomány lényege a testünk rejtélyeinek megfejtése. De azt is elvárjuk, hogy tudományként a bizonyítás és a tárgyilagosság elveihez ragaszkodjék. Szeretnénk, ha orvosaink emberként bánnának és törődnének velünk. De arra is szükségünk van, hogy a személyünkkel kapcsolatos előítéletektől mentesen értékeljék kínunkat, lázunkat, fájdalmainkat és kimerültségünket. Nemünktől vagy bőrszínünktől függetlenül járó igazságos és etikus kezelést várunk és érdemlünk. Innentől aztán a helyzet egyre bonyolultabb lesz. Az orvostudomány a saját zavarba ejtő történetének a terhét is hordozza. Az orvostudomány és a betegségek történetének éppen annyi társadalmi és kulturális vonatkozása létezik, mint tudományos. Mindez az emberek, a testük és az életük története, nem csupán az orvosoké, sebészeké, klinikusoké és kutatóké. Az orvostudomány fejlődése pedig nem kizárólag laboratóriumokban, előadásokon és tankönyvekben haladt előre: mindig is tükrözte a változó világ és az emberi lét értelmének realitásait.

A nemi különbségek beleszövődtek az emberi lét szövetébe. Az orvostudomány hosszú történetének minden szakaszában a társadalmilag megalkotott nemi kettősséget szívta magába és kényszerítette ki. Ez a megosztottság hagyományosan a férfiaknak juttatott hatalmat és dominanciát. A nők a politika, a javak és az oktatás tekintetében alárendelt szerepbe kerültek. A századok során hivatásként, intézményként és tudományágként is megszilárduló modern, medikalizált orvostudomány pontosan ilyen körülmények között élte virágkorát. A férfidominancia – és ezzel együtt a férfitest felsőbbrendűsége – képezte az orvostudomány még az ókori Görögországban lefektetett alapjait. Az i. e. 4. században a filozófus Arisztotelész a női testet a férfitest inverzeként írta le, ahol a nemi szervek is „ki vannak fordítva”. A nőket az anatómiai eltéréseik különböztették meg a férfiaktól, így orvosilag hibásnak, hiányosnak és csökevényesnek tekintették őket. Ám a nők rendelkeztek a legnagyobb biológiai – és társadalmi – értékkel bíró szervvel: a méhhel. A szerv birtoklása határozta meg a nők feladatát, ami pedig a szülésben és a gyermeknevelésben fejeződött ki. A női anatómia középpontját a nők szaporodásra való képessége – és kötelessége – képezte. A női lét biológiai kritériuma határozta meg és korlátozta azt, mit jelent nőnek lenni. A női létet ugyanis a női nemi jellegzetességekhez társították, és a dolog ennyiben ki is merült. Az orvostudomány azzal szilárdította meg e társadalmi tényezőket, hogy megteremtette a mítoszt, miszerint a nő a testével egyenlő; az uralja, kormányozza, annak van kiszolgáltatva. A nőket érintő megbetegedések és panaszok következetesen a szaporítószervek „titkaihoz” és „sajátosságaihoz” kötődtek. A rejtélyes méh a testük és lelkük minden elképzelhető megbetegedésére és zavarára hatást gyakorolt. A nők egyes betegségekre és panaszokra való hajlamával kapcsolatos orvosi tudást azóta is az az előítélet formálta és torzította, hogy a méh határozza meg alárendelt helyzetünket a férfiak teremtette világban.

Természetesen nem minden nőnek van méhe, és nem minden méhhel rendelkező vagy menstruáló személy nő. De az orvostudomány története során ragaszkodott ahhoz, hogy a biológiai nemet a nemi identitáshoz kapcsolja. Az elmúlt századokban a nőinek bélyegzett szervekkel és szervrendszerekkel kapcsolatos tudást a nőiség és nőiesség patriarchális elvei hatották át. Ahogyan az orvostudomány női testtel kapcsolatos tudása egyre szélesedett és alakult, a nőkkel kapcsolatos, uralkodó társadalmi és kulturális elvárásokra folyamatosan reagálva meg is erősítette azokat: meghatározva, ki a nő, mit kell gondolnia, éreznie, kívánnia, és – mindenekfelett – mi az, amit a saját testével megtehet. Ma már értjük, hogy a biológia nem határozza meg a nemi identitásunkat. A feminizmus századokon át harcolt azért, hogy az emberek élete ne korlátozódjon az alapvető biológiai meghatározottságukra. Az orvostudomány azonban megörökölte a genderproblémát. A nemi szerepekkel és viselkedésmódokkal kapcsolatos, még az orvostudomány tényalapú tudománnyá válása előtt megszilárdult orvosi mítoszok káros hatást gyakoroltak. Ezek a női testtel és betegségekkel kapcsolatos mítoszok pedig nem kopnak ki a kultúrából. Mára a gendermítoszok előítéletként rögzültek, és kedvezőtlenül befolyásolják minden, önmagát nőként azonosító ember ellátását, kezelését és diagnózisát.

Az orvosok és az egészségügyi ellátórendszer abban hagyják cserben a nőket, ahogyan a fájdalmukra – különösen a krónikus fájdalomra – reagálnak. Az előítéletes „nemi elvárások” közvetlenül kihatnak arra, mennyire tekintik a nők fájdalmát valósnak, komolynak és kezelést igénylőnek. A nőknek gyakrabban kínálnak gyengébb nyugtatókat és antidepresszánsokat a fájdalomcsillapító gyógyszerek helyett. A nőket ritkábban utalják további kivizsgálásokra, mint a férfiakat. Ráadásul a nők fájdalmát inkább látják érzelmi vagy pszichológiai, mint testi vagy biológiai eredetűnek. Túlnyomóan nők szenvednek olyan krónikus betegségektől, amelyek fájdalommal kezdődnek. De mielőtt az orvos egy lehetséges betegség tüneteként venné komolyan a fájdalmat, először valósnak kell tekintenie – és elhinnie. A nők fájdalomról szóló beszámolóit övező, mindent átjáró bizalmatlanság a századok során az orvosi hozzáállást is meghatározta. A historikus – és hisztérikus – gondolat, hogy a nők szélsőséges érzelmei jelentősen kihatnak a testükre, és fordítva, olyan mély nyomot hagyott a figyelemre áhítozó hipochondriás nőbeteg képe alatt, mint valami fotónegatív. A ma fennálló társadalmi sztereotípiák a nők fájdalomtűrését, -kifejezését és -tapasztalatát illetően nem újak; a történelem során kövesedtek meg az orvostudományban. Mai orvosbiológiai tudásunkat régi történetek, tévedések, feltevések és mítoszok maradványai vezetik félre.

Az elmúlt néhány évben az orvosi ismeretekben, kutatásban és gyakorlatban létező nemi előítéletek a mainstream sajtót is elérték. Az újságok rendszeresen jelennek meg olyan címlapokkal Nagy-Britanniában és az Egyesült Államokban, mint „Miért nem hisznek az orvosok a nőknek?”, „Az orvosok cserben hagyják a krónikus betegségtől szenvedő nőket” és „Az orvosok gyakrabban diagnosztizálják félre a nőket, mint a férfiakat”. Egyre közkeletűbb vélekedéssé válik, hogy a nők tüneteit nem mindig veszik komolyan, és gyakorta diagnosztizálják félre. Arról értesülünk, hogy az orvosi szexizmus elterjedt, rendszerszintű, és csak még inkább betegségbe taszítja a nőket. Ám a nők nem képeznek egyetlen monolitot. Hogy egy nő egészségét – és életét – mennyire érintik a nemi előítéletek, attól is függ, kicsoda az illető nő. Én magam is krónikus betegségtől szenvedek. De tudatában vagyok, milyen kiváltságos a helyzetem. Fehér, ciszheteró nő vagyok, és kellően egészségesnek nézek ki, hogy átmenjek a rostán. Az Egyesült Királyságban működő Nemzeti Egészségügyi Szolgálat (National Health Service, NHS) révén hozzáférek az állami egészségügyi ellátórendszerhez. A nőket betegként érintő diszkrimináció akkor fokozódik igazán, ha feketék, ázsiaiak, őslakosok, latinok vagy más etnikai csoport tagjai; ha hozzáférésük az ellátórendszerhez korlátozott, vagy ha nem azonosulnak azokkal a nemi normákkal, melyeket az orvostudomány biológiailag nőiesnek tekint.

Az Egyesült Államokban a fekete, ázsiai vagy más eltérő etnikumú nők komoly korlátokkal szembesülnek, amikor megfelelő gondoskodáshoz, kezeléshez és szolgáltatáshoz szeretnének hozzáférni vagy biztosítást vennének igénybe. A szerkezetileg meglévő rasszizmus alattomosan keveredik a nemi előítéletekkel: az Egyesült Államokban élő fekete nők 22 százaléka tapasztalt diszkriminációt, amikor orvost vagy klinikát keresett fel.1 Fehér nőként azt kockáztatom, hogy a fájdalmamra azzal legyintenek, hogy pusztán hisztéria. De egy fekete nőnek gyakran azért is meg kell harcolnia, hogy a fájdalmát egyáltalán létezőnek tekintsék. Egy 2016-os tanulmány kimutatta, hogy a biológiai faji különbségekkel kapcsolatos mítoszok jelentős eltéréseket eredményeznek a feketék fájdalmának kezelésében. A hamis, de elterjedt meggyőződés, hogy a fekete nők kevésbé érzik a fájdalmat, mert állítólag „vastagabb a bőrük” és „kevésbé érzékenyek az idegvégződéseik”,2 azokból a meggyökeresedett, dehumanizáló hazugságokból ered, melyek a szolgaságba taszított feketék rémes bántalmazását igazolták. A fekete nők testi és pszichés fájdalmának rasszista lekicsinylése azzal jár, hogy kevesebb fájdalomcsillapítót írnak fel nekik, gyakrabban diagnosztizálják félre őket, vagy addig húzzák-halasztják a diagnózisukat, amíg késő nem lesz. Ezek az eltérések halálos következménnyel járhatnak rájuk nézve.

Az Egyesült Királyságban a fekete nők ötször gyakrabban halnak meg a terhesség vagy a szülés komplikációitól, mint a fehérek. Az iparosodott országok közül az Egyesült Államok fekete női népességénél fordul elő a legmagasabb anyai vagy csecsemőhalálozási ráta. Sok, fekete nők halálához vezető terhességi és szülési komplikáció kivédhető lenne.3 A preeklampszia, azaz a terhességi magas vérnyomás, mely a terhesség alatt váratlanul is kialakulhat, 50–60 százalékkal jobban érinti a fekete, mint a fehér nőket az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban egyaránt. Az állapot kialakulásának kockázata az olyan krónikus betegségektől szenvedő nőknél nagyobb, mint a lupus, a cukorbetegség vagy a vese megbetegedései. Az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban élő fekete nők egyaránt jelentősen nagyobb arányban szenvednek ezektől. Ha a preeklampsziát nem észlelik vagy nem kezelik, akkor eklampszia alakul ki, ami halált okozó rohamokhoz, szívbetegséghez, vese- és májkárosodáshoz, vérrögképződéshez (többek közt tüdőödémához), magzatfejlődési zavarokhoz, a csecsemő vagy az anya halálához vezethet. A preeklampszia figyelmeztető jelei – magas vérnyomás, fejfájás, hányinger és hányás, látászavar, gyomorégés, a láb, boka, arc és kéz megdagadása – könnyedén a terhesség „normális” kísérőjelenségeinek nézhetők. A fekete nőket nem kezelik kellő tisztelettel, figyelemmel és együttérzéssel, amikor a fájdalmukról számolnak be. Nemegyszer vonják kétségbe arról szóló beszámolóikat, hogy mi történik velük, a testükkel. Így a fekete nőknek kockázattal jár nyíltan beszélni a fájdalmukról. Nem elég, ha az orvostudomány foglalkozik azokkal az előítéletekkel, melyek a gondoskodás és az empátia megdöbbentő hiányát erősítik. Az orvostudománynak tevékenyen kell fellépnie a rasszizmus ellen, ezáltal szembe kell néznie azzal a mulasztással, melyet a történelem során a fekete, ázsiai és más eltérő etnikumú nők gyógyítása során elkövetett.

A fekete nők nem csak az ügyeleten, a klinikán vagy a rendelőben érzik magukat láthatatlannak a panaszaikkal. Az egyes orvosok rejtett – és néha nyílt – előítéleteiből eredő hanyagság és félrekezelés sohasem csak társadalmi szinten létezik. Rendszerszinten van jelen a történelmi tudatban, és olyan alattomosan hatja át a tudásanyagot és a kutatást, ahogyan az odafigyelést és a kezelést is akadályozza. Nem hiszek abban, hogy az orvosok tudatosan kicsinyelnék le a nők panaszait. Őszintén remélem, hogy az orvosok nem azért bagatellizálják és akadályozzák a fekete nők kezelését, mert nyíltan rasszisták lennének. De a szenvedő nőkkel szemben máig megmutatkozó diszkrimináció hosszú árnyékot vet, ami a tudattalan és egyéni előítéleten túl is torzítja a perspektívát és az ítélőképességet. A női betegségek – különösen azok, amelyek máshogyan és gyakrabban jelentkeznek a fekete és más, etnikailag eltérő nőknél – hagyományosan nem álltak az első helyen. Ennek eredményeképpen mély nemi és faji szakadék tátong az orvosi és klinikai tudásban. Onnan kezdve, hogy egészen az 1990-es évekig kivonták a nőket a klinikai kísérletekből és tanulmányokból, ezért a kutatók nem vizsgálhatták meg, hogy a szívbetegségek, egyes rákfajták és az AIDS/HIV mennyire jelennek meg másképpen a női testben, olyan évtizedek is akadtak, amikor az orvostudomány fejlődése tekintetbe sem vette a nőket. Ahogyan pedig a diagnosztikai szempontból kihívást jelentő, gyógyíthatatlan betegségek aránya a nők között az egész világban egyre növekszik, a mellőzés kultúrája sürgős korrekcióra szorul.

A nők teste néha tényleg rejtélyesnek bizonyul az orvostudomány számára. A fájdalom és a kimerültség a leggyakoribb „orvosilag meg nem magyarázható” tünet. E tüneteket viselik el mindennap a különféle rejtélyes krónikus betegségektől szenvedő nők, akiknek már a létezéséről is vitát folytat az orvosi közösség. A krónikus kimerültség szindrómája és a fibromialgia egyaránt arról ismert, hogy gyakrabban érinti a nőket, mint a férfiakat, de messze nem szenteltek elegendő kutatást annak kiderítésére, hogy miért van ez így. E komplex, diagnosztikailag bonyolult betegségek megértését nem kis mértékben befolyásolják az orvosi téveszmék és a nők testi érzeteinek kifejeződését illető társadalmi attitűdök. Ha egy orvos olyan beteggel szembesül, akinek a betegségét nem érti, akkor arra a következtetésre juthat, hogy a betegség oka pszichológiai eredetű. Az 1950-es évek óta a pszichoszomatikus diagnózisok érvényesnek tekintették azokat a valóságos megnyilvánulásokat, melyekkel az elme a testen keresztül fejezi ki magát. De ezek az elismert kategóriák azon téveszmékkel fonódtak össze, miszerint a nők hajlamosak arra, hogy eltúlozzák és mímeljék a tüneteiket. A lekicsinylés pedig akkor jelentkezik igazán, amikor „női panaszokról” esik szó, például a régóta szégyen, titkolózás és legendák övezte nőgyógyászati panaszok és zavarok esetében.

Az endometriózis, az a krónikus, gyógyíthatatlan betegség, amelynek során a méhnyálkahártya (endometrium) méh felületéhez hasonló szövete a test más részeire is átterjed, és ott elburjánzik, konkrét példája a férfiak uralta orvostudomány történelmi kudarcainak. E betegségnek csupán az 1920-as években adtak nevet, de már évszázadok óta létezett az orvosi irodalomban. Azokban a századokban rengeteg fenyítő fikciót és fantáziát vetítettek ki a nők vérére és fájdalmára. A betegség tüneteit – köztük a kegyetlen kismedencei, hát- és hasfájdalmat, a fájdalmas szexuális érintkezést és az erős vérzést – akkor már régóta az érzelmi szenvedés testi kifejeződéseiként patologizálták. A 19. században a nők kismedencei és hasfájdalmára, csakúgy, mint a menstruációs „elmezavarára”, agresszív mészárosmunkával, a hisztéria vádjával és tébolydába zárással reagáltak. Manapság a nőket gyakran egyszerűen neurotikusnak, szorongónak, depressziósnak, hipochondriásnak és akár hisztériásnak nézik, amikor az endometriózis korai tüneteiről számolnak be. A menstruációs és nőgyógyászati fájdalmat hosszú ideig a női lét „természetes” és elengedhetetlen következményeként bagatellizálták.

Manapság becslések szerint az endometriózis 176 millió embert érint szerte a világon. Átlagosan 8–12 évbe telik diagnosztizáltatni. Messze nem áldoznak elegendő kutatást és időt annak megfejtésére, mi lehet e keserves betegség oka; ennek eredményeképpen a betegségtől sújtottak iránt sem mutatnak sok törődést vagy tiszteletet. Az endometriózist övező egyik legkitartóbb legenda miatt a betegségtől szenvedőkre még előítélet is nehezedik. Az orvostudomány az 1940-es évek óta fehér, középosztálybeli, túliskolázott, társadalmilag és anyagilag kiváltságos fiatal nőként írja le az endometriózistól szenvedő nőt, aki ellenáll a gyermekvállalás biológiai parancsának. Az 1970-es évekig nem is fogadták el, hogy a fekete nőket is érintheti, akkoriban gyakran kismedencei gyulladásként – tehát szexuális úton terjedő bakteriális fertőzésként – diagnosztizálták félre. A fekete nők szexualitásával és fájdalomtűrésével kapcsolatos rasszista nézetek akadályozták más olyan nőgyógyászati betegségek értelmezését is, amelyek gyakrabban és máshogyan érintik őket, például a méhfibromáét, a méhnyakrákét és a policisztás petefészekét. Csak egy, az endometriózist Detroitban tanulmányozó nőgyógyászati kutatócsoport 2012-es kutatási eredményéből derült ki, hogy a fekete nők testében a méhnyálkahártya erősebb elburjánzása következik be, és más helyeken, mint a fehér nőknél.4

Mivel az orvostudomány és a közegészségügy fejlődése a társadalmi haladás legfontosabb része, mindig is politikai vetülettel bírt. A fekete nők nőgyógyászati fájdalmának rendszerszintű elhanyagolása a 19. század óta a rabszolgaságba taszított és jogfosztott nők orvosi és sebészeti kutatás nevében folytatott kizsákmányolásában gyökerezett. A fekete nőket ugyanis azóta használták az orvostudományban kísérleti alanyként. Mivel a fájdalmukat folyamatosan bagatellizálták, ezzel emberi létezésüket is tagadták. A nők elnémítása és megfosztása a hangjuktól a férfiak teremtette világ alapfeltétele. Mindez azzal jár, hogy a férfitest a mérce és a férfiak uralta tudás a legnagyobb becsértékű. Ugyanakkor azt is jelenti, hogy a férfiasság és a maszkulinitás kiváltságot feltételez. Az orvostudomány a története során azt állította, hogy a női test biológiájából következően a nőknek csupán a nőiesség kiszolgáltatott terepe való. Ma már nevetségesnek hangzik, hogy egykoron az orvosok elhitték: a nők idegei túl finomak ahhoz, hogy tanulhassanak, vagy a petefészkükben gyulladás lép fel, ha túl sokat olvasnak. E felháborító legendák továbbra is virulnak abban a világban, ahol a menstruációról és menopauzáról még mindig sokan elhiszik, hogy akadályozza a nőket a politikai hatalom birtoklásában. Amikor a klinikai kutatások azon az alapon zárják ki a nőket a tanulmányokból és a kísérletekből, hogy a női hormonok erőteljes hullámzásából következően nem kapnak kiegyenlített eredményeket, az orvosi kultúra azon sok évszázados mítoszait erősítik meg, miszerint a nők biológiailag túl kiszámíthatatlanok ahhoz, hogy tudományos szempontból hasznosak vagy értékesek legyenek.

A férfiközpontúság nem csupán azt jelenti, hogy a férfiak rendelkeznek minden hatalommal és befolyással. Azt is feltételezi, hogy minden embert a „férfiperspektívák (és) standardok” szerint értékelnek.5 Az „androcentrizmus” kifejezést az amerikai szociológus és nőjogi harcos, Lester Frank Ward vezette be 1903-ban. Nyolc évvel később az amerikai feminista író, előadó és aktivista, Charlotte Perkins Gilman megjelentetett egy „androcentrikus kultúrát” elemző könyvet The Man-Made World (Férfiak teremtette világ) címmel.6 Perkins Gilman hevesen kritizálta a női test és lélek orvostudományon belül tapasztalható elnyomását, és felszólalt az orvostudomány nemi diszkriminációja ellen. Abban az időben írt erről, amikor az Atlanti-óceán mindkét partján a nők szavazati jogáért folyt a harc. A szavazati jogért zajló küzdelem sokkal többet jelentett annál, mint hogy a nők beleszólhassanak a választások eredményébe. Ahogyan Perkins fogalmazott, ez a „gazdasági és politikai egyenlőség”, a „szabadság és igazság”, de legfőképpen „a nők emberszámba vétele” felé mutató mozgalom. A „nőiesség” férficentrikus elképzelése szerint kezelt és megbecsült nő a biológiailag meghatározott nemére redukálódik. Amikor a férfiközpontú orvostudomány ma leszólja, mellőzi, bagatellizálja és kétségbe vonja a szenvedő nők panaszait, akkor tudatosan vagy tudattalanul a nők testével és lelkével kapcsolatos azon történelmi nézeteket eleveníti fel, melyeket a patriarchátus megszilárdítására találtak ki. Perkins Gilman abban az időben írt, amikor sok orvos és tudós úgy vélte, hogy „a nő egy (biológiai) nem”, sőt még rosszabb: „egy kizárólag szaporodásra kijelölt alfaj”.7 De érvelésének lényege és annak bizonygatása, hogy a nők „nőisége” és „nőiessége” emberi létünket vonja kétségbe, ma is megdöbbentően érvényes.

Perkins Gilman azon nők egyike volt, akik bátran felléptek az ellen, ahogyan a történelem során a férfiközpontú orvostudomány rátelepedett a nők testére, lelkére és életére. A valódi változás akkor következett be, amikor a nők nemcsak a saját testükért, de másokért is kiálltak, amikor egymást meghallgatva teremtettek közös tudást, amikor dacoltak az elnyomó eszmékkel, kiálltak ellenük és szembementek velük. Amikor a nők nem hajlandók elnémulni, a férfiközpontú kultúra veszít az erejéből.

Az egészségügy feminista aktivistái fáradhatatlanul harcoltak a gyógyszerek mellékhatásainak elhallgatása és a klinikai kutatásban megnyilvánuló rendszerszintű nemi és faji előítéletek ellen, az egészségügyön kívül és belül egyaránt. A nők a harcot alulról indítva változásokat kényszerítettek ki a törvényhozásban és a napi gyakorlatban is. Erőfeszítéseik végül biztonságosabbá tették a gyógyszereket a nőknek, köztük a fogamzásgátlót és a hormonpótló terápiát is. Az egészségügy területén megnyilvánuló feminizmusnak – azon nők törekvéseinek, akik felemelték a fejüket, hogy a nemük képviseletet, támogatást és hangot kapjon – hosszú, izgalmas és inspiráló története van. A feminista társadalmi reformerek a 18. századtól kezdve tagadták az orvostudomány azon meggyőződését, hogy a nők „természetüktől fogva” alacsony rendűek. Az 1970-es évek alulról építkező aktivistái arra biztatták a nőket, hogy vegyék vissza a testüket a férfiak teremtette orvosi misztifikációval szemben, és leljenek benne örömet; arra, hogy tudást halmozzanak fel a nőkről, nőknek.

A mindeközben eltelt évtizedekben és évszázadokban a feminista orvosok, a társadalom jobbítása iránt elkötelezett emberek, tudományos kutatók és társadalmi reformerek védelmezték a nők saját testükhöz fűződő civil és szabadságjogát a menstruáció normalizációjától kezdve a szexuális élvezet ünneplésén át a fogamzásgátlás legalizációjáig és a termékenységről hozott autonóm döntésekig.

A #metoo nyomán a nők erőt merítettek ahhoz, hogy a társadalom különféle szektorain belül kibeszéljék a hatalom szexista és nőgyűlölő kilengéseit. A tekintélyelvű politikai ideológiák legújabb előretörésével és a nők testükhöz fűződő jogainak ebből következő eróziójával és érvénytelenedésével az orvostudomány az utóbbi időkben jelentős tereppé vált arra, hogy a nők hallassák a hangjukat és hitelesítsék a történeteiket. A krónikus, gyógyíthatatlan, rejtélyes betegségek és panaszok kapcsán közösségekbe szerveződő szenvedő nők bátran szálltak szembe a nemi és faji alapú diszkriminációval. A nők esszékben, cikkekben, memoárokban, regényekben, novellákban, filmekben, dokumentumfilmekben, blogposztokban és chatszobákban osztják meg tapasztalataikat arról, hogyan sodródtak az orvoslás perifériájára értelmezhetetlennek tekintett betegségeik miatt. A testünk mellett kiállni mélységesen feminista cselekedet. Nagylelkű és bátor tett újra átélni és felidézni a fájdalom traumáját, sőt még radikális gesztus is egy olyan kultúrában, amely hajlamos kétségbe vonni és hitelteleníteni a nők tapasztalatait. Kockázatos ugyan, mindamellett bátor kiállás a férfi teremtette világ olyan hatalmi rendszerével szemben, amely jobban szeretné, ha hallgatnánk.

A betegeskedés személyes, intim részleteinek feltárása ugyanakkor becses tudást is teremt – olyan tudást, ahol a diagnosztizálás objektív, bizonyítékalapú modellje nem alkalmazható. Az orvostudomány évszázadokon át azon a véleményen volt, hogy a nőket és az életüket a testük és a biológiájuk határozza meg. De minket sohasem tekintettek megbízható elbeszélőnek azzal kapcsolatban, hogy mi történt és mi történik a testünkkel. Azért tagadták meg tőlünk önmagunk képviseletét, mert a férfiak teremtette világ a szakosodott, szentesített tudást részesítette előnyben a gondolatainkkal és az érzéseinkkel szemben. A betegségek és az egészségügyi panaszok szakmai narratívájában nincs tere a nők saját élményeinek.

Az én betegségem több mint egy évtizeddel ezelőtt kezdődött. Előtte már sokszor voltam rosszul. De 2010 októberében végre feltárták az évek óta a sarkamban lihegő fájdalom okát. Már tíz napja tartózkodtam kórházban, amikor egy reumatológus systemás lupus erythematosusszal, egy autoimmun betegséggel diagnosztizált; az idáig vezető utat ugyanakkor bagatellizált tünetek és értelmetlen diagnózisok szegélyezték. Akárcsak a legtöbb autoimmun betegség, a lupus is gyógyíthatatlan, és rejtély, mi okozza. Pár héttel később a londoni Szent Tamás Kórházba mentem, az erre szakosodott legnagyobb európai kórházi osztály rendelésére. Megmondtam a nevemet a recepciósnak, miközben a babahordozóban a három hónapos kisbabám simult hozzám. A légzésem még mindig nehézkes volt a majdnem a szívemet követelő gyulladás után. A pulzusom az egekben, zaklatott idegeimtől az izmaim is megfeszültek. A recepciós egy hosszú folyosóra irányított, ami várószobaként is szolgált. A széksor három zárt rendelő ajtajára nézett. Mindegyik ajtó oldalán egy kocsi állt a páciensek kartonjaival. Időnként kilépett egy asszisztens, felvett egy kartont, belepillantott, és hívta a beteget. A váró tele volt, és aznap délután szinte minden beteg nő volt.

Mind azért kerültünk a klinikára, mert a háziorvosunk vagy a kórházi orvos utalt be minket. Mindannyian fájdalmat, kimerültséget, lázat, kiütést, vérrögképződést, terhességi problémák tüneteit és sok olyasmit tapasztaltunk, ami először nem utalt nyilvánvalóan semmire. Mindegyik karton a betegségünk történetét tartalmazta. Az enyém kevesebb mint két hónappal korábban kezdődött, amikor bevonszoltam magam a háziorvos rendelésére, és elmondtam neki, hogy nem kapok levegőt.

Ahogy teltek-múltak az évek, és megtanultam együtt élni ezzel a kiszámíthatatlan, bizonytalan betegséggel, beleástam magam az orvostörténetbe, hogy a kérdéseimre válaszokat kapjak. A szenvedő nők úgy sorjáztak elő az orvostudomány évkönyveiből, mint megannyi matrjoska. A betegségtörténeteik hasonló mintát követtek: gyermekkori betegségek, évekig tartó fájdalom és rejtélyes tünetek, következetes félrediagnosztizáltság. Ezek a nők az én történetemnek is szerves részét alkották. A testük hozzájárulásával születtek meg azok az orvosi felfedezések, amelyeknek köszönhetően az én testem helyrejött, és a betegségemet is féken tudtam tartani. De a klinikai tanulmányokban rögzített zavarok és tünetek csupán egy töredékét beszélték el az élettörténetüknek. A róluk készült feljegyzések támpontot adtak a testükről, de arról semmit sem meséltek, milyen lehetett benne élni abban a testben. Próbáltam elképzelni, milyen lehetett egy minden orvostudományi fejtegetésnek ellenálló betegséggel küzdeni a múlt különféle szakaszaiban. Rendkívüli közel éreztem magam hozzájuk. Biológiailag alapvetően ugyanolyanok vagyunk. Nem maga a női test változott meg, hanem az orvostudomány által nyújtott értelmezése.

Amióta együtt élek a lupusszal, gyakran jutott eszembe, hogy a nők krónikus panaszai talán nem is lennének olyan kifürkészhetetlenek, ha az orvostudomány elfogadja, hogy nem lehet őket kizárólag biológiai bizonyítékokon keresztül felfogni. A panaszaink számunkra nem olyan megfoghatatlanok. De van bennük valami, ami mindig kijátssza és frusztrálja az orvosi gondolkodást. Talán a klinikai és orvosbiológiai bizonytalanság voltaképpen abból fakad, hogy az orvostudomány nem a megfelelő helyeken keresi a válaszokat? Talán a betegségeink csak azt példázzák, máshogyan kommunikál a női test, és máshogyan kell rá odafigyelni?

A könyv nagy részét 2020 tavaszán és kora nyarán írtam, a Covid–19-világjárvány alatt. Körülbelül egy héttel azután, hogy a brit kormány 2020 márciusában bevezette a lezárásokat, egy kedves barátommal beszélgettem online, aki megkérdezte: „Mit érzel most, hogy a könyved életre kelt?” Eltűnődtem azon, vajon mit is akart ezzel mondani: hogy a betegség és a gender társadalmi és kulturális tényezői éppen mindannyiunk szemében valósággá válnak? Hiszen mindennap egy bizonytalanság és spekuláció övezte betegséggel élünk együtt, ami kihat a munkaképességünkre, a gondolkodásunkra, a szabad mozgásunkra vagy a kapcsolattartásunkra más emberekkel, és mindezt hirtelen mindenkinek át kell élnie. Most mindenkinek a betegség állandó fenyegetése mellett kell a vállán vinnie azt a felelősséget, ami a munkából és az önellátásból fakad. Az elmúlt hónapokban folytatott elmélyült beszélgetések során egy újabb alkalommal egy másik közeli barátom mondta azt: „Mindig ezt a kifejezést hallom: »példátlan időket élünk«. De ez nem igaz. Nem, hiszen csak a világjárvány erősítette fel a kérdést, hogy ki érdemli meg, hogy egészséges legyen.” Igaza van. A Covid–19 az egészségügyi ellátás rendszerszintű és strukturális hiányosságaira irányította a reflektorfényt. A társadalmilag, gazdaságilag és egészségügyileg elmaradt közösségek voltak leginkább kiszolgáltatva a vírus kockázatának. Nagy-Britanniában a fekete, ázsiai és más etnikumú népesség, az Egyesült Államokban a fekete, őslakos, latin és más etnikumú népesség szenvedte el a legnagyobb áldozatokat a fertőzés és a halálozás tekintetében. A vírus pusztítóan hat azokra az emberekre, akiknek az egészségügyi igényeit nem vagy nem megfelelően látták el.8 Tagadhatatlan, hogy egyes orvosok tényleg lekicsinylik, mellőzik és félresöprik a betegség tüneteit, különösen a nőbetegek esetében.

Becslések szerint a világban kétszer annyi férfi halt meg a Covidtól, mint nő. Bár az okok még nem világosak, egyes kutatók szerint ez az úgynevezett Covid nemi szakadék a férfi és a női immunrendszer között lévő biológiai variabilitásnak tudható be. „Valami a női biológiában védelmet nyújt, valami a terhességben védelmet nyújt”, magyarázta a Los Angeles-i Cedars-Sinai Egészségügyi Központ (Cedars-Sinai Medical Center) intenzív osztályának orvosa, dr. Sara Ghandehari, „ez pedig a hormonokra irányítja a figyelmünket”.9 A The New York Timesnak írott cikkében Roni Caryn Rabin kifejtette, hogy a Cedars-Sinai és a Long Island-i Renaissance Orvostudományi Iskola (Renaissance School of Medicine) orvosai „női” nemi hormonokkal, ösztrogénnel és progeszteronnal végeztek kísérleteket a férfi és női Covid-betegeken. Mindkét hormont gyulladásgátlónak és immunizáló hatásúnak gondolják. Feltételezik, hogy a nők immunrendszere erősebb, mint a férfiaké. Lehetséges, hogy a nők azért szenvednek gyakrabban autoimmun betegségektől, mert a szervezetük erőteljesebb immunválaszt ad. Érdekes belegondolni, hogy a női biológia azon aspektusát, amely miatt számos klinikai kísérletből vonták ki a nőket – a kiszámíthatatlan hormonokét –, most azért értékelik és sorakoztatják fel, hogy egy, a férfiakat jobban fenyegető vírust kezeljenek vele. A Covid és az egyik nem túlsúlyának kérdése számos ellentmondást és vitát gerjesztett. Sokan nem hisznek abban, hogy a férfi biológiai felépítése annyira közvetlen hajlamosító tényező lenne. Egyesek arra hívták fel a figyelmet, hogy a férfiak inkább a társadalmi és életstílusbeli tényezők, például a dohányzás miatt halnak meg nagyobb számban, nem a testük sajátosságai okán. A biológiai nemre irányuló fókusz láthatóan inkább gátolja, mint segíti a Covid és a nemek kapcsolatának legújabban felmerült – és életfontosságú – értelmezését. „Ha kételkedünk, akkor először a társadalmi tényezőket kell megvizsgálnunk, nem a biológiát”, jelentette ki a Harvard Egyetem GenderSci Labjének három női vezetője a The New York Timesnak.10

A történelem során az orvostudomány női biológiára irányuló tévedhetetlen objektívje miatt maradt homályban a nők betegségeinek és panaszainak értelmezése. Ez a könyv az Egyesült Államok és Nagy-Britannia egészségügyi kultúrájára összpontosít, ahol a fő egészségügyi ellátórendszereket a „nyugati” orvostudomány uralta. Ennek története képezi az orvosi egyetemeken tanított tudás alapját; ennek felfedezései alapozzák meg a testünkkel és lelkünkkel kapcsolatos döntéseket a klinikákon, rendelőkben, laboratóriumokban és műtőkben. Ez gyógyíthat meg minket, állíthatja vissza az egészségünket és mentheti meg az életünket. De a nyugati orvostudomány ugyanakkor hatalmi rendszer is – mely hosszú története során mindig a férfitudást és szakmai szakértelmet helyezte első helyre, miközben kikényszerítette és betartotta a társadalmi és biológiai nem bináris ellentéteit.

A lehengerlő és gyakran dühítő orvostörténeti utazás során a Szenvedő nők megmutatja, hogy a férfiközpontú orvostudomány hogyan tanulmányozta, mérte és címkézte fel a „nőinek” bélyegzett biológiai és anatómiai feltételeket. Azzal, hogy arra összpontosítok, miként patologizálta folyamatosan az orvostudomány a „nőiséget”, következésképpen a női létet, azt jelzem, hogy a kötetben nem tárgyalom a transz, nembináris és gendernormákon kívül álló emberek történetét. Mindazonáltal nem is hiszek abban, hogy a nemi identitást a személy születéskor megállapított neme határozza meg. Ugyanakkor meg akarom mutatni, hogy a bináris nemi különbségekkel kapcsolatos diszkriminatív legendák szőtték át az orvoslást a kezdetektől fogva. A patriarchális ideológiák a női betegségekkel kapcsolatos ókori orvosi elméletektől és a hisztéria legkorábbi megemlítésétől kezdve a nőgyógyászat professzionalizálódásán át a közegészségügy születéséig és a biomedicina kialakulásáig alattomosan tapadtak hozzá az orvoslás kultúrájához, praxisához és tudásanyagához. Minden ma élő szenvedő nő egészségét és életét erőteljesen befolyásolják a rögzült tévhitek.

Bagatellizálják a fájdalmunkat, mellőzik a tüneteinket, félrediagnosztizálják a betegségeinket és panaszainkat, és nem bíznak a testünkben és a beszámolóinkban. Ez a könyv a nők testi szenvedéseinek történetén vezet végig - annak a történetén, hogy mit jelentett nőként létezni a férfiak teremtette világban. Az orvostudomány századokon át cinkosként vett részt a nők büntetésében, elhallgattatásában és elnyomásában. De a nők megteremtették a tudást, kihívást intéztek a status quo ellen, visszavágtak, többet követeltek, törvényeket módosítottak és jogokat nyertek vissza. E kötetben a nők nem csupán a férfiak uralta ortodox gondolkodás áldozatai. A remény és a változás érdekében lépnek fel erővel, bátorsággal, bár néha ellentmondásosan.

Az orvostudomány dolgozik azon, hogy forradalmasítsa saját gyakorlatát és protokolljait, de tartós örökséget kell érvényen kívül helyezni, amikor a nők testéről és lelkéről van szó. Tapasztalatból tudom, hogy az örökség továbbra is visszaveti a hatékony és időszerű gondozást, diagnózist és kezelést. Az 1970-es években az egészségügy aktivistái, az egészségpolitika formálói, tudományos kutatók, lobbisták és közösségteremtők mind megelégelték, hogy az orvostudomány a múltjából eredően hátba támadja és patologizálja a szenvedő nőket. Mondandójuk ma is éppen olyan időszerű, mint akkor volt. Itt az ideje, hogy az orvostudomány a múltbéli hibái ellenére olyan jövőt készítsen elő, amelyben a női tapasztalatot a maga teljességében tisztelik és ismerik el. Nagy megtiszteltetés nekem, hogy a nők szenvedéseinek, lendületének, kitartásának és aktivizmusának történetét az orvostudomány gazdag, magával ragadó históriáját alapul véve mesélhetem el. Hiszem, hogy csak az az út vezet előre, változtatja meg a szenvedő nők félreértelmezéséből fakadó mítosz és félrediagnosztizálás kultúráját, amely a saját történetéből veszi a tanulságokat. A férfiak teremtette világban a nők teste és lelke szolgált a nemi elnyomás elsődleges terepéül. Az orvosi gyakorlat és tudás fájdalmas örökségének lebontásához először meg kell értenünk, hol állunk, és hogyan kerültünk oda. Egyetlen szenvedő nőt sem lehet az orvosi kartonjára, klinikai megfigyelések sorára, egy levéltárban rejtőző esettanulmányra egyszerűsíteni. Az orvostudománynak meg kell hallgatnia a szenvedő nőket, amikor – nem nőként, a férfiak teremtette világ mítoszaitól béklyózva, hanem emberi lényekként – megszólalnak. Az orvostudománynak oda kell figyelnie és elhinnie a testünkkel kapcsolatos beszámolóinkat, majd energiáit, idejét és pénzét végre az egészségünk rejtélyeinek megoldására fordítani. A válaszok a testünkben rejlenek, és azon történetekben, melyeket a testünk mindig is mesélt.

Első rész Az ókori Görögországtól
a 19. századig

Első fejezet Vándorló méhek

Sok száz évvel ezelőtt Kósz szigetén megbetegedett egy lány. Először különös gyengeség fogta el, elnehezült és összeszorult a mellkasa. Kisvártatva már reszketett a láztól, fájdalom szorította össze a szívét, szörnyű hallucinációk rohanták meg. Az emberek azt látták, hogy az utcákat járja, a forróság és a fájdalom annyira emészti, hogy véget akar vetni az életének. A testét és elméjét gyötrő kínhoz képest az is kellemes lett volna, ha a kútba veti vagy felakasztja magát. Az apa orvosért – a gyógyítás tudományában járatos személyért – küldött. Az orvos találkozott már ezzel a betegséggel, méghozzá azoknál a lányoknál, akiknek megkezdődött a vérzésük, de még nem mentek férjhez. Amíg a lányok a serdülőkorba nem értek, a női testben lévő bőséges vérmennyiséget a növekedéshez használta fel a test. Amint felnőtt nők lettek, a fölös vér felgyűlt a méhükben, majd minden hónapban el is távozott. Minden orvos tudta, hogy a női test csak így maradhat egészséges. Ez a lány a saját vérétől fulladozott. A vér nem tudott kiáramlani, így a méhéből visszafolyt az ereibe, ezzel gyulladásba hozva a szívét és megmérgezve az érzékszerveit. Az orvos arra biztatta az apát, hogy késlekedés nélkül házasítsa ki a lányt. A nemi közösülés megnyitja a testét, így a vér kiáramolhat, a terhesség pedig visszaadja az egészségét.1

A görög sziget egy másik házában egy idősebb férjezett asszonyt erőteljes rángógörcs kapott el. A szemét forgatta, a fogát csikorgatta és habzott a szája. A bőre hideg volt, mint egy hulláé, a hasát fájdalom szaggatta. A férje orvosért küldött. Ez a kórság gyakorta szállta meg az ő korában lévő nőket, akik már nem éltek szexuális életet és nem szültek. Az orvos megfigyelte a nő rángását és zokogását, majd megjegyezte, hogy a bőre nyirkos. A nő üres és ezért kiszáradó méhe nedvességet keresve a mája felé araszolt. Így ránehezedett a nő rekeszizmára, és nem hagyta levegőhöz jutni. A nőt a saját méhe fojtogatta. Az orvos azt remélte, hogy a fejéből lefelé áramló váladék nedvességgel tölti fel a méhet, és így lebéklyózza. Az orvos a nő hasára hajolva hallgatta a helyére visszatérő méh gurgulázó hangját. Ha még túl sokáig időzött volna a nő mája közelében, az megfullad. Ha rendszeresen élt volna szexuális életet, kivédhette volna ezt a szenvedést.2

Ilyesféle nők bukkannak fel a Hippokratészi gyűjteményben, az orvostudomány atyjaként ismert görög orvosnak, a kószi Hippokratésznak tulajdonított orvosi feljegyzésekben, melyek az i. e. 5–4. században keletkeztek. Hippokratész tanárként és orvosként egyaránt forradalmasította az orvostudományt. Leszámolt a több száz éves babonákkal, melyek szerint a betegségek a bosszúálló istenek büntetései lennének. Azt tanította, hogy az egészséget a test felborult egyensúlya kezdi ki, valamint létrehozta az esettant, gondosan feljegyezve az adott személy betegségét és az arra rendelt, gyógynövényekből álló kezeléseket. Arra esküdött meg, hogy minden betegséget és minden embert a legjobb tudása szerint lát el, és nem tesz kárt egyetlen férfi vagy nő testében sem. Megígérte, hogy nem árt, akár szabad születésű, akár rabszolga legyen a páciens: a hippokratészi eskü lett az orvosi etika alapköve, és még ma is erre esküsznek a végzett orvostanhallgatók.

Hippokratész hangsúlyozta, hogy a nők teste és betegségei nagyon más eljárást igényelnek, mint a férfiakéi. Hangoztatta, mennyire fontos „pontosan megtudni a pácienstől a betegsége eredetét” azzal, hogy „azonnal és részletesen ki kell kérdezni az okról”. Megjegyezte, hogy sok nő azért szenvedett és halt meg, mert az orvosok úgy kezelték a betegségeiket, mint „a férfiak betegségét”.3 Bár Hippokratész elismerte, hogy „a nők megbetegedései” különleges és specifikus megközelítést igényelnek, nem kifejezetten hirdette a nők jogát a testük felett gyakorolt autonómiához és a kellő tájékozódás után hozott döntésekhez. A Hippokratészi gyűjtemény akkor íródott, amikor a nők alig néhány polgárjogot vagy emberi jogot gyakorolhattak, már ha egyáltalán. Az ókori Görögország patriarchális társadalmában a lányok az apjuk, az asszonyok a férjük tulajdonát képezték. Nem birtokolhattak földet, ingatlant, pénzt, sőt a saját testüket sem. A férfi embereszmény gyengébb, lassabb, kisebb változatainak látták őket, akik éppen különbözőségük miatt hiányosak és fogyatékosak. De a nők éppen azért különböztek, mert ők birtokolták a leghasznosabb és legrejtélyesebb szervet, a méhet. Mivel a nők egyetlen küldetése a gyermek kihordása és felnevelése volt, a nők egészségét teljes egészében a méhük határozta meg. Az orvosi elképzelések a társadalomnak a női test és becses szaporodási képessége felett gyakorolt ellenőrzését tükrözték és legitimizálták. Közvetlenül a nyugati orvostudomány kezdetén, a tudományos diskurzus és orvosi gyakorlat alapjává váló írásokban a nők egyből patologikus méhek tömegeként jelennek meg.

A Hippokratészi gyűjtemény Hippokratész tanításain alapult, de valójában több, Hippokratész tanításait követő orvos jegyezte le. A nők betegségeiről, a természetükről és a fiatal lányok betegségeiről szóló traktátusokban a hippokratészi orvosok több, különféle nőket érintő tünetet írtak le a serdülőkortól és az első menstruációtól a fogantatásig, a terhességig és a változókorig. A gondolat, hogy a nők minden megbetegedése a reproduktív funkcióikhoz kapcsolódik, manapság már a legrosszabb fajta nőgyűlölő összeesküvés-elméletnek hat. De az ókori Görögországban, ahol a nők társadalmi létezését a méhük határozta meg, tökéletesen a helyén volt, hogy mindez a testük és a lelkük zavaraival és diszfunkcióival is így igaz. Hippokratész követői nem nagyon tudtak másra támaszkodni. A boncolást tiltották, így nem volt tudásuk arról, pontosan hol helyezkednek el az egyes szervek, hogyan kering a vér, miként történik a légzés. Nem tudtak a sejtekről, a hormonokról vagy az idegsejtekről. A női test működésének értelmezése szerint a női testben azért teng túl a nedvesség, mert a nőknek túl sok vérük van. Az orvosok azért jutottak erre a következtetésre, mert a nők menstruálnak.

Az orvosok csak abból következtettek a nők betegségeinek okára, amit láttak és éreztek. A korlátozott mélységű tudás és a társadalom uralkodó attitűdje oda vezetett, hogy a nők egészségi állapotának minden aspektusa kapcsán a méh befolyásáról gyártottak elméleteket. Olykor maga a méh volt beteg, máskor betegségeket okozott a test különféle szerveiben, például az elmében. Egyszerre volt csatorna és edény, a nőt pedig az tartotta egészségesen, ha a méh nedvességet bocsátott ki vagy nedvességgel telt meg. A hippokratészi méhpatológiák gyógykezelése – az elnyomott menstruáció okozta őrülettől a méh okozta fulladás rémségeiig – éppen annyira volt társadalmi, mint orvosi jellegű. Házasság, lehetőleg tizennégy éves korra, rendszeres szexuális élet a férjjel – aki rendszerint harminc év körül járt – és számos terhesség. „Kijelentem, hogy a nő, aki nem szült gyermeket, sokkal komolyabban és hamarabb betegszik meg a vérzéseitől, mint aki már szült”,4 írta A női bajokról első traktátusának szerzője. Mivel a méh mindig bajt kever, ha a szüzesség fojtogatja, „férfimag” hiányában kiszárad, vagy nem húzza egy gyermek súlya.

Az ókori Görögország asszonyai nem gyakoroltak erőteljesebb irányítást a méhük, mint az életük bármely más területe felett. A méh olyan módon éhezett a közösülésre és a terhességre, hogy folyton a fejére nőtt a nőnek, akinek a testében lakozott. Az orvosok „a méh azt akarja, amit a méh akar” üzenetet sulykolták, hogy a nőket a biológiai végzetük felé kormányozzák. Az olyan hippokratészi diagnózisokból, mint „a méh fojtogatása”, fakadt a gondolat, hogy az üres, elfoglaltság nélküli méh elmozdulhat a helyéről, az elért szervekben, mondjuk, a szívben és a májban, pusztítást okozva és tünetek rémisztő sorát kiváltva. Epileptikus rohamokra emlékeztető rángógörcsöket, delíriumszerű látomásokat, légszomjat; fájdalmat és bénulást.

A Hippokratészi gyűjtemény elveinek lefektetését követően az i. e. 4. században Platón, a nagy athéni filozófus úgy írta le a méhet mint egy élőlényt, amely „nyugtalanná és sértetté” válik, ha a szülés iránt érzett vágyai nem teljesülnek. Híres dialógusában, a Timaioszban, ahol a világról, a világegyetemről és minden másról szól, Platón úgy egyesítette a nők biológiai célját a láthatólag fékezhetetlen szexuális késztetéseikkel, hogy megalkotta a méh mitológiáját, mely „a testben vándorol”, blokkolva „a légzés csatornáit”, rendkívüli nyomást gyakorolva a szenvedőre, és mindenféle zavarokat okozva.5

Az i. sz. 2. században a kappadókiai Aretaiosz „a fojtogató méhhel” kapcsolatos hippokratészi tanításokat azzal vitte tovább, hogy kijelentette: a méh „állat az állaton belül”. Mivel képes „ide-oda” mozogni, reagál az édes és a rossz szagokra, Aretaiosz úgy vélte, megvannak a maga preferenciái és hajlamai is. Gyakorta gyógyfőzetek gőzeit használták medicinaként az elvándorolt méhek helyükre terelésére. Az állatszerű méh kiszámíthatatlan volt, mozgása szeszélyes és heves. Képes volt egyik felével felfelé és lefelé is lebegni, „egyik vagy másik oldalára fordulva, mint egy farönk”. Ha a méh már annyit vándorolt, hogy összenyomta a nő belső szerveit vagy szorongatta a torkát, akkor a nő minden erejét elvesztette, szédelgett, összecsuklott a térde, sajgott a feje, és az orrában lüktettek az erek a fájdalomtól. Ha a méhe tényleg fojtogatta, előfordulhatott, hogy meggyengült a szívverése, nem tudott beszélni vagy levegőt venni. Szélsőséges esetekben „nagyon hirtelen és hihetetlen halált halt”, midőn nem mutatkozott holtnak, de valahogy feltűnően elevenebbnek tűnt, mint amikor még élt.6

Az ókori Görögország és Róma orvosi szövegeinek szerzői sok különféle nézetet tápláltak a vándorló méhről. De a nők számos megbetegedése, panasza és tünete mögött álló domináns erőként mindegyikben szerepelt az uterus. A nők a férfitekintély uralma alá tartoztak, és az orvosi diskurzus úgy legitimizálta mindezt, hogy a nők testét rendelte alá azon szerv szeszélyeinek, amely a társadalmi hasznukat meghatározta. Akár elhitték ezek az orvosok, hogy a méh tényleg vándorol, akár csak elképzelték, a gondolat, hogy a méhhel rendelkező nők azért hajlamosak megbetegedni, mert a testük elsődleges célja a gyermekek szülése, századokon át tartotta magát.

Miközben az emberi civilizáció lassacskán a középkorba ért, a méh is vele vándorolt. A Római Birodalom bukása sötét időszakba taszította Európát. Ahogyan az 1. században a Szent Pál tanításain keresztül értelmezett és terjesztett keresztény teológia és mitológia felemelkedett a nyugati világban, úgy újabb negatív meggyőződések jelentek meg a nőkkel és a testükkel kapcsolatban. Az ókori görögök a világ minden bajáért Pandórát, a mitológia első asszonyát okolták, mert túl gyenge volt, hogy ellenálljon a kísértésnek, és kinyitotta a bajokat tartalmazó szelencét, amelyet férje, Epimétheusz gondjaira bíztak.7 A kereszténység más történetet szőtt arról, miért a nők és a testük a felelős a világ minden bűnéért. A Teremtés könyve szerint a kezdettől fogva tökéletlen és esendő Éva, az első asszony – akit amúgy is utólag hoztak létre Ádám oldalbordájából – mindent elrontott sóvárgásával és engedetlenségével. A Róma bukását túlélő orvosi iratokat az egyház kanonizálta. Így a férfiak, akik arról prédikáltak, hogy a nők mind csalfák, ugyanazok voltak, akiket azzal bíztak meg, hogy olyan szövegeket tanítsanak, melyek szerint a női test alsóbbrendű, fogyatékos, és minden esetben a méh szeszélyeinek van kiszolgáltatva.

A női betegségekről szóló, kolostorok könyvtáraiban fellelhető ókori könyvek latin fordításaiból a férfi orvosok – latinul: medici, egyes számban medicus – megtanulták a méh női betegségekre gyakorolt hatásait. A korai középkorban a közemberek asszonyait a bajukban jobbára a közösségeiken belül működő női gyógyítók és bábák látták el, akik betegápolással, gyógyító főzetek készítésével és a szülések levezetésével egyaránt foglalkoztak. De ha a nő valamelyik medicushoz fordult, a tüneteiért általában a méh „sokrétű és különféle”8 erői feleltek. Szerencsére a női betegségekről szóló források egy része legalább megpróbált kevésbé drámai nézőpontra helyezkedni. A kor egyik legnépszerűbb munkája az Epheszoszi Szóranosznak, a 2. században Rómában praktizáló görög orvosnak tulajdonított, kimerítő részletességű szöveg volt A nők betegségeiről9 címmel, melyet először a 6. században fordítottak le latinra. A nők betegségeiről, ez a részben bábáknak szóló gyakorlati kalauz, részben a méh számos különféle megbetegedéseiről szóló értekezés Szóranosz emberi egészségről alkotott kiegyensúlyozottabb, holisztikus vélekedéséből eredt.10 Nem dőlt be a gondolatnak, hogy a nők biológiai eltérései egyben azt is jelentik, hogy a nők természettől fogva alacsonyabb rendű és fogyatékos teremtmények, és eltért a hippokratészi nézettől abban, hogy mindezért a nők külön ágazatot igényelnek az orvostudományon belül. Vagyis Szóranosz nem javasolta mindenható kúraként a menstruációt, a szexet és a terhességet a nők betegségeiben, bár hitt abban, hogy a nőgyógyászati panaszok helyes értelmezése alapvető fontosságú a nők kezelésekor.

Szóranosz szerint a betegség egyetemes emberi állapot, melyet a lazítás és megfeszülés különféle állapotai okoznak az emberi test szervein és szervrendszerein belül. A vándorló méh gondolatát meglehetősen megalapozatlannak tartotta, „mert az uterus nem búvik elő a vackából, mint egy állat”.11 Tanítása szerint inkább az gátolja a nők gyógyítását, ha valaki ilyen impulzusokat tulajdonít a méhnek. A régiek azon meggyőződését, hogy az uterus akkor tér vissza a helyére, ha a nő „kellemetlen szagokat”, cédrusgyanta, égett haj és gyapjú, kialudt mécses, égett szarvasagancs és porrá tört poloska szagát lélegzi be, enyhén nevetségesnek találta. Nem sokra tartotta az ókori görög filozófus, Xenophón elképzelését, aki Hippokratésszal egy időben azt javasolta, hogy vaslapokat döngetve kell nagy lármát csapni, hogy a méh rémületében a helyére meneküljön. Szerinte az olyan betegségeket, mint „a méh fojtogatása”, az okozza, hogy a menstruációs problémák, szülési komplikációk, vetélések, valamint a változókor okozta gyulladás miatt a méh összeszűkül. Ez erőteljes szimpatikus jellegű fájdalmat okoz az alhasban, lázat, a tagok elgyengülését és „görcsös összehúzódásokat”, melyek „elragadják az érzékeket”. De mindez nem juttatja a nőt az epilepsziára emlékeztető apoplexiás mániáig, ahogyan azt Hippokratész állította. Szóranosz valójában úgy vélte, hogy ez az egész gőzölésdolog okozta a méh fojtogatásával összefüggő tüneteket, mint például a „kábultságot”, és hogy az olyan gyógyír, mint „a levegő bejuttatása a hüvelybe kovácsfújtatóval”, inkább károsította, mint meggyógyította „a gyulladt részeket”. Az általa javasolt kezelések összességében racionálisabbak voltak. Azt ajánlotta, hogy le kell fektetni a nőt egy világos, meleg szobában, „anélkül, hogy baja esne”, meleg borogatásokat kell tenni a hasára, és gyengéden kiegyenesíteni a görcsös végtagokat. Akkor sem küldi vissza a beteget egy körre a hitvesi ágyba, ha a „paroxizmus” folytatódna. Azt ajánlotta, hogy az érintett testmozgással és „promenáddal”, könnyű gimnasztikával, fürdővel, illóolajos bedörzsöléssel, különféle csípős ételekkel, énekgyakorlatokkal és hangos olvasással állítsa vissza az egészségét.12

A középkori keresztény erkölcsi törvények tiltották, hogy az orvosi szakma művelői, a medici, testileg vizsgáljanak meg bármiféle nőt. A női testet titokzatosság és szégyenkezés vette körül, és nem csupán a férfi orvosok pillantását és kezét érintette a tilalom. A nők sem mertek volna intim részleteket megosztani arról, ami a testükben folyik. A kor egyes orvosi szerzőin ugyanezt láthatjuk viszont: akad olyan, aki úgy hivatkozott egy nő nőgyógyászati panaszaira, mint a „szégyenére”.13 Az alapvető hippokratészi írásokban, A női bajokról-ban a női, különösen a fiatal és „tapasztalatlan” páciensek által érzett szégyen akadályként mutatkozott meg a megfelelő gondozást és kezelést illetően. Bár a Hippokratészt követő szerzők azt tanácsolták az orvosoknak, hogy kérdezzék ki a nőket a betegségeik „okáról”, arról is meg voltak győződve, hogy a nők szégyenérzete – az orvosi dolgokkal kapcsolatos tudatlanságukkal párosulva – azzal jár, hogy a betegek nem feltétlenül tekinthetők megbízható forrásnak a testükben zajló dolgokat illetően. A „női betegségek… veszélyesek… és nehezen érthetők, mert a nők azok, akik ezektől szenvednek… mert a nők szégyenkeznek elmondani, még ha tudják is, és tapasztalatlanságuk és tudásuk hiánya miatt azt feltételezik, hogy titkolnivaló”.14 Az olyan alapos kikérdezés nélkül, amelyre csak tekintélyes férfi orvos volt képes, a fiatal nő betegsége akár kezeletlenül is maradhatott. De ha a nő idősebb volt, és elegendő tapasztalatot szerzett a „havivérzésből fakadó betegségekről”, akkor beszámolóját már komolyabban lehetett venni.15 Végső soron azonban még akkor is a férfiszempontú tudás határozta meg, miféle kúrában részesüljenek a nők, amikor az orvoslással foglalkozó férfiaknak megtiltották, hogy megérintsék a nők testét.

Szóranosz műve, A nők betegségeiről mindenre kiterjedő utasításokat ad a bábáknak, akik jobban hozzáférhettek a nők testéhez. Nyilvánvaló, hogy a szerző enyhíteni szerette volna a nők fájdalmát és szenvedését, nem pedig bizarr „kúrákkal” büntetni őket, melyek még bizarrabb vallási és kulturális babonákon alapultak. De abban a korban fordították és tanították a műveit, amikor a nők a férfiaknak rendelődtek alá, és elsősorban a házasságban és az anyaságban teljesedhettek ki. A betegség a bűnért kiszabott büntetés volt, a nők teste pedig az ősbűn forrása a szaporítószerveikkel együtt. Annak hatására, hogy a középkor átvette az ókori görög orvoslásnak a női test fogyatékosságával és szeszélyes természetével kapcsolatos nézeteit, a női test biológiáját illető, igencsak zavaros elképzelések továbbra is megmaradtak. Az elkövetkezendő századokban, ahogyan a régire új tudás rétegződött, továbbra is a vándorló méh gondolatából fakadó büntető és elnyomó téveszmék formálták mindazt, ahogyan a nők betegségre való hajlamához, testéhez és életéhez viszonyultak.

Jegyzetek

Bevezetés

1National Partnership for Women and Families: „Black Women’s Maternal Health: A Multifaceted Approach to Addressing Persistent and Dire Health Disparities.” (2018. április), https://www.nationalpartnership.org/our-work/health/reports/black-womens-maternal-health.html.

2Kelly M. Hoffman – Sophie Trawalter – Jordan R. Axt – M. Norman Oliver: „Racial bias in pain assessment and treatment recommendations, and false beliefs about biological differences between blacks and whites” in: Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 113 (16)/2016, 4296–301.

3Jamila Taylor – Cristina Novoa – Katie Hamm – Shilpa Phadke: „Eliminating Racial Disparities in Maternal and Infant Mortality: A Comprehensive Policy Blueprint”, Center for American Progress (2019. május 2.) https://www.americanprogress.org/issues/women/reports/2019/05/02/469186/eliminating-racial-disparities-maternal-infant-mortality/.

4G. H. Shade, M. Lane – M. P. Diamond: „Endometriosis in the African American woman – racially, a different entity?” in: Gynecological Surgery, 9/2012, 59–62.

5Carolyn Hibbs: „Androcentrism” in: Encyclopedia of Critical Psychology. Szerk.: T. Teo. Springer, 2014.

6Charlotte Perkins Gilman: The Man-Made World. Cosimo Classics, 2007.

7Perkins Gilman egy meg nem nevezett „angol tudóst” idézve 1888-ból, uo., 5.

8Lásd „Will Covid-19 be a watershed moment for health inequalities?”. The Health Foundation, 2020. május 7.; lásd még Angela Saini: „The data was there – so why did it take coronavirus to wake us up to racial health inequalities?” The Guardian, 2020. június 11.

9Roni Caryn Rabin: „Can estrogen and other sex hormones help men survive Covid-19?” The New York Times, 2020. május 7.

10Heather Shattuck-Heidorn – Meredith W. Reiches – Sarah S. Richardson: „What’s really behind the gender gap in Covid-19 deaths?” The New York Times, 2020. június 24.

Első rész

Az ókori Görögországtól a 19. századig

Első fejezet – Vándorló méhek

1Lásd Rebecca Flemming – Ann Ellis Hanson: „Hippocrates’ »Peri Partheniôn« (Diseases of Young Girls): Text and translation.” Early Science and Medicine, 3 (3)/1998, 241–52.

2Lásd Hippocrates: „Diseases of Women I” in: Hippocrates: Volume XI. Szerk. és ford.: Paul Potter. Loeb Classical Library 538, Harvard University Press, 2018, 33–35.

3Uo., 131.

4Uo., 9.

5Lesley Ann Dean Jones: Women’s Bodies in Classical Greek Science. Oxford University Press, 1994, 70.; lásd még Mark J. Adair: „Plato’s view of the »Wandering Uterus«” in: The Classical Journal, 91 (2)/1995, 153–63.

6Aretaeus: The Extant Works of Aretaeus, the Cappadocian. Szerk. és ford.: Francis Adams. The Sydenham Society, London, 1856, 286–87.

7Helen King: Hippocrates’ Woman: Reading the Female Body in Ancient Greece (Routledge, 1998) c. könyvének 23–39. oldalán ír arról, miként befolyásolta és formálta Pandóra mítosza a hippokratészi nőgyógyászatot.

8Előszó a De passionibus mulierum Francia Nemzeti Könyvtárban őrzött változatához (1075–1100, Itália), ford. és idézi: Monica H. Green: „From »Diseases of Women« to »Secrets of Women«: The transformation of gynecological literature in the Later Middle Ages in: Journal of Medieval and Early Modern Studies, 30 (1)/2000. tél, 9.

9Περί γυναικείων παθῶν (Peri günaikeón pathón). (Magyarul: A nők betegségeiről in: Gradvohl Edina: Sóranos. Kréné sorozat 8. kötet. Új Mandátum Könyvkiadó, Budapest, 2006.)

10Dean Jones: Women’s Bodies in Classical Greek Science, 23–24.

11Soranus: „On Hysterical Suffocation”, Book III of Soranus’ Gynecology. The Johns Hopkins Press, 1956, 153.

12Uo., 152.

13Green: „From »Diseases of Women« to »Secrets of Women«”, 9.

14Ann Ellis Hanson: „Hippocrates: »Diseases of Women I«.” Signs, 1 (2)/1975. tél, 567–84.

15Elaine Wainwright: Women Healing/Healing Women: The Genderization of Healing in Early Christianity. Routledge, 2006, 46.

Tartalom

Előszó – A testünk a miénk

Bevezetés

Első rész – Az ókori Görögországtól a 19. századig

Első fejezet: Vándorló méhek

Második fejezet: Megszállott és tisztátalan

Harmadik fejezet: A nők bőre alatt

Negyedik fejezet: Ideges nők

Ötödik fejezet: A fájdalom érzése

Hatodik fejezet: Ragályos gyönyörök

Hetedik fejezet: Véresen bolond

Nyolcadik fejezet: Pihenőkúra és lázadás

Második rész – A 19. század végétől az 1940-es évekig

Kilencedik fejezet: Szavazati jog és elnyomás

Tizedik fejezet: Születésszabályozás

Tizenegyedik fejezet: Sugárzó nőiesség

Tizenkettedik fejezet: Megtörik az átok

Tizenharmadik fejezet: Kötelességtudó és fegyelmezett

Tizennegyedik fejezet: Ellenőrizz és büntess!

Harmadik rész – 1945-től napjainkig

Tizenötödik fejezet: Közegészségügy, személyes fájdalom

Tizenhatodik fejezet: Anya kis segítői

Tizenhetedik fejezet: A testünk, mi magunk

Tizennyolcadik fejezet: Autoimmun

Végkövetkeztetés – Higgyenek nekünk!

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Válogatott bibliográfia és további olvasmányok

Név- és tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Marcellus – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0