részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Walter Isaacson: Elon Musk
Simon & Schuster, New York, 2023

Fordította Makovecz Benjamin

Szaklektor Bazsó Gábor

A fordító köszönetet mond Sz. L.-nak, Polgár Mátyás informatikai szakreferensnek és a spacejunkie.hu website munkatársainak: Tamás Dávidnak és Nagy Szabolcsnak értékes szakmai segítségükért.

Copyright © 2023 by Walter Isaacson
Hungarian translation © 2023 Makovecz Benjamin
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána
Borítófotó © Art Streiber / AUGUST

ISBN 978 963 620 194 4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós
A szöveget gondozta Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Azoknak, akiket megbántottam, csak annyit akarok mondani, hogy újra feltaláltam az elektromos autót, és embereket juttatok el a Marsra. Tényleg azt hitték, hogy rendes, normális faszi leszek?

Elon Musk, Saturday Night Live, 2021. május 8.

Azok az emberek változtatják meg a világot, akik elég őrültek ahhoz, hogy azt higgyék, képesek rá.

Steve Jobs

Tartalom

Előszó: Láng-múzsa

1. A kalandorok

2. A maga feje után

3. Élet apával

4. A kereső

5. Szökési sebesség

6. Kanada

7. A Queen’s University

8. A University of Pennsylvania

9. Irány a Nyugat

10. Zip2

11. Justine

12. X.com

13. A puccs

14. A Mars

15. A rakétás ember

16. Apák és fiúk

17. Padlógáz

18. Musk rakétaépítési szabályai

19. Mr. Musk Washingtonba megy

20. Az alapítók

21. A Roadster

22. Kwaj

23. Két csapás

24. A SWAT-csapat

25. A kormánykerék átvétele

26. Válás

27. Talulah

28. A harmadik csapás

29. A szakadék peremén

30. A negyedik indítás

31. A Tesla megmentése

32. A Model S

33. „Magánűr”

34. A Falcon 9 indítása

35. Házasság Talulah-val

36. A gyártás

37. Musk és Bezos

38. „…hallja a sólyom, mit mond a solymár…”

39. A Talulah-hullámvasút

40. Mesterséges intelligencia

41. Az Autopilot

42. Napenergia

43. The Boring Company

44. Ingatag kapcsolatok

45. Merülés a sötétségbe

46. A fremonti árhullám

47. A nyitott hurok

48. Mellékhatás

49. Grimes

50. Sanghaj

51. A Cybertruck

52. A Starlink

53. Starship

54. Az Autonómia-nap

55. Giga Texas

56. Családi élet

57. Teljes gázzal

58. Bezos versus Musk, második menet

59. A Starship-árhullám

60. A napenergia-árhullám

61. Bulik

62. Inspiration4

63. Raptor-átszervezés

64. Optimus születése

65. A Neuralink

66. Csak a látás

67. Pénz

68. Az Év Apukája

69. Politika

70. Ukrajna

71. Bill Gates

72. Aktív befektető

73. „Tettem egy ajánlatot”

74. Forró és jeges

75. Apák napja

76. A Starbase átszervezése

77. Optimus Prime

78. Bizonytalankodás

79. Az Optimus bemutatása

80. A Robotaxi

81. „Let that sink in!”

82. Az átvétel

83. A három testőr

84. Tartalomszűrés

85. Halloween

86. A kék pipák

87. Mindent bele

88. Kőkemény

89. Csodák

90. A Twitter-akták

91. Szekértáborok

92. Karácsonyi vidámságok

93. Mesterséges intelligencia az autóknak

94. Mesterséges intelligencia az embereknek

95. A Starship indítása

Köszönetnyilvánítás

Források

Jegyzetek

Képek forrása

A szerzőről

Előszó

Láng-múzsa1

A játszótér

Elon Musk Dél-Afrikában nőtt fel. Megismerte a fájdalmat, és megtanulta, hogyan bírja ki.

Tizenkét éves korában busszal vitték el egy afféle túlélőtáborba, az ilyeneket ott úgy hívják: veldskool. Amolyan félkatonai Legyek Ura volt – meséli. A gyerekeknek adtak valami kevés ennivalót, meg vizet, és engedték – valójában pártolták –, hogy küzdjenek meg érte egymással. Az erőszakosságot, a gyengébbek gyötrését erénynek tekintették – idézi fel Elon öccse, Kimbal. A nagyobbak hamar megtanulták, hogyan kell pofán vágni a kicsiket, és elvenni a kajájukat. A kicsi és érzelmileg kiszolgáltatott Elont kétszer is jól elverték. A végére tíz kilót fogyott.

A fiúk az első hét végére két csoportra oszlottak, és rátámadtak egymásra. Őrjítő volt. Észvesztő – mondja Musk. Pár évenként meghalt egy-egy gyerek. A vezetők el is mesélték ezeket az eseteket mint valami figyelmeztetést. Ne legyetek olyan hülyék, mint az a bárgyú kis pöcs, aki pár évvel ezelőtt feldobta a talpát – mondták. – Ne legyetek gyenge, bárgyú kis pöcsök.

Elon tizenhat éves volt, amikor másodszor is elküldték egy veldskoolba. Mostanra derekasan megnőtt, száznyolcvan centinél magasabb lett, és olyan alkatú, mint egy medve, ráadásul egy kicsit a dzsúdóba is beletanult. Akkorra már tudtam, hogy ha belém kötnek, keményen orrba kell gyűrni őket, és akkor nem kötözködnek többet. Lehet, hogy a szart is kiverik belőlem, de ha orrba gyűröm őket, nem jönnek többször.

Dél-Afrika az 1980-as években kemény hely volt, ahol hétköznapi eseménynek számítottak a gépfegyveres támadások meg a késelések. Elon és Kimbal egy nap vonaton utazott egy apartheidellenes koncertre, és a vasútállomáson át kellett lépkedniük egy vértócsán egy halott ember mellett, a fejéből még kiállt a kés, amivel megölték. Az edzőcipőjük talpa egész este ragacsos volt a rátapadt vértől.

A Musk család német juhászkutyákat tartott, és arra képezték ki őket, hogy támadjanak meg bárkit, aki a ház környékén fut. Elon hatesztendős korában a kocsifelhajtón szaladt lefelé, amikor az egyik kutya rárontott, és egy jókora darabot kiharapott a hátából. Az orvosi ügyeleten, ahol össze akarták varrni a sebet, a kisfiú nem hagyta, hogy hozzányúljanak, amíg meg nem ígérték neki, hogy a kutyát nem fogják megbüntetni. De ugye nem ölitek meg? – kérdezte, a szülei meg szentül megígérték, hogy nem. A történet felidézésének végén Musk elhallgat, és nagyon hosszan bámul a semmibe. Aztán persze kurvára lelőtték.

A legkeserűbb tapasztalatokat az iskolában élte meg. Az osztályban igen sokáig ő volt a legfiatalabb és legkisebb, és mivel Asperger-szindrómában szenvedett, komoly nehézségei voltak a közösséghez való kapcsolódás terén. Nem volt számára természetes, hogy megértse a társait, hogy beilleszkedjen. Kedve sem volt hozzá, hogy elnyerje a többiek rokonszenvét, és az ehhez szükséges képességek is hiányoztak belőle, így aztán természetesen kipécézték maguknak azok a gyerekek, akik szerették sanyargatni a kisebbeket, és gyakran jól pofán vágták. Akit soha nem vágtak pofán – mondja –, annak fogalma sem lehet arról, hogy az ilyesmi mennyire kihat az ember egész életére.

Egy reggel meglökte az egyik fiú, aki mindig a bandájával lófrált, Elon meg nem hagyta magát. Összeszólalkoztak, aztán a banda a következő szünetben levadászta. Elon a szendvicsét eszegette, amikor hátulról rátámadtak, fejbe vágták, és lelökték egy betonlépcsőn. Ráültek, összevissza verték, és fejbe is rúgták – mondja Kimbal, aki végignézte az egészet –, amikor abbahagyták, nem lehetett ráismerni. Az arca egyetlen dagadt húsgolyó volt, a szeme is alig látszott. Kórházba vitték, és hetekig nem ment iskolába. Még évtizedekkel később is szükség volt egy korrekciós műtétre, hogy helyreállítsák az orrában a megsérült szöveteket.

Az efféle bántalmazás azonban csekélység volt azokhoz az érzelmi sérülésekhez képest, amiket mérnök apjától kellett elszenvednie. A karizmatikus Errol Musk szélhámos volt és fantaszta; az emléke máig gyötri Elont. Az iskolában történt nagy verekedés után Errol annak a fiúnak fogta pártját, aki szétverte Elon képét. Annak a srácnak nemrég lett öngyilkos az apja, Elon meg lehülyézte – mondta Errol. – Elon szeret másokat lehülyézni. Hát hogy hibáztathatnám azt a gyereket?

Amikor aztán Elont kiengedték a kórházból, az apja nekirontott. Ott kellett állnom egy óra hosszat – idézi fel Elon –, ő meg ordított velem, idiótának nevezett, és azt mondta, hogy nem érek semmit. Kimbal, akinek végig kellett néznie az egészet, azt mondja, hogy ez élete legsötétebb emléke. Apám elveszített minden mértéket, teljesen elborult az agya, ami gyakran megesett vele. Szikrányi együttérzés sem volt benne.

Elon és Kimbal, akik ma már nem állnak szóba az apjukkal, egybehangzóan állítják, hogy Errol vádja teljességgel alaptalan: nem Elon provokálta ki a támadást (a srác egyébként végül a fiatalkorúak börtönében kötött ki); és hogy az apjuk született hazudozó, akiből csak úgy dől az olykor gondosan felépített, máskor meg képtelen téveszméktől habzó handabanda. Amolyan dr. Jekyll–Mr. Hyde-természete van – mondják. Az egyik pillanatban még kedves és barátságos volt, aztán minden átmenet nélkül szidalmazni és gyalázni kezdte Elont, abba sem hagyta órákon át, és minden kirohanása végén a fejéhez vágta, hogy milyen szánalmas figura. Elonnak meg végig ott kellett állnia és hallgatnia. Igazi lelki kínzás volt – mondja. Hosszan hallgat, aztán halkan, rekedtes hangon hozzáteszi: Nagyon tudta, hogyan kell bármit elviselhetetlenné tenni.

Felhívom Errolt. Csaknem három órán át beszél, és a következő évben rendszeresen hívogat, meg sms-eket is küld. Mondja és mondja, még képeket is küld arról, hogy mennyi jót is cselekedett ő a fiaival, legalábbis azokban az időszakokban, amikor jól ment a vállalkozása. Egy időben Rolls-Royce-uk volt, erdei tábort épített a fiúkkal, egy zambiai bányában való résztulajdona révén még nyerssmaragdokat is szerzett… amíg az az üzlet be nem csődölt.

Azt azonban beismeri, hogy fizikailag és érzelmileg is keménységre akarta nevelni őket. Ahhoz képest, amit tőlem kaptak, a veldskool egészen kellemes lehetett – mondja, hozzátéve, hogy Dél-Afrikában az erőszak egyszerűen része volt a fiatalok oktatásának. Ketten lefogtak, a harmadik meg léccel verte a pofádat, meg ilyesmi. Az új diákokat arra kényszerítették, hogy az első napon megverekedjenek az iskolai nehézfiúval. Büszkén jelenti ki, hogy szélsőségesen szigorú utcai zsarnokságra szoktatta a fiait. Elon – mondja – később ugyanilyen zsarnokian bánt magával is, meg mindenkivel.

Engem a megpróbáltatások alakítottak…

Valaki egyszer azt mondta – írja visszaemlékezéseiben Barack Obama –, hogy minden férfiember az apja elvárásainak akar megfelelni, vagy jóvá akarja tenni az apja vétkeit. Azt hiszem, ez magyarázza az én furcsa nyavalyámat is… Elon Musknál az apa hatása örökre megmarad testiekben és lelkiekben is annak ellenére, hogy sokszor és sokféleképpen próbált túllépni rajta. Hangulata, lelkiállapota a ragyogó és a legsötétebb, az átszellemült és a habókos, a közönyös és az érzelmes között csapong, olykor pedig belezuhan abba az állapotba, amit a környezetében élők démoninak hívnak, és rettegnek tőle. A gyerekeihez – nem úgy, mint az apja – gondoskodó szeretettel viszonyul, de a viselkedése máskülönben olyan veszélyeket sejtet, amikkel folyamatosan küzdenie kell; birkóznia az árnnyal, amely – ahogy az anyja fogalmazott – bármikor az apjához hasonlatossá teheti. Ez a mitológia egyik legmesszebbre gyűrűző, visszatérő motívuma. Vajon a Csillagok háborúja hőse, az ifjú Luke Skywalker roppant küldetésében mekkora szerep jut annak, hogy megküzdjön az Erő sötét oldalával és Darth Vader démonaival?

Azt hiszem – mondja az első felesége, Justine, aki Musk ma élő tíz gyermeke közül ötnek az édesanyja –, hogy akinek olyan gyermekkor adatik, mint neki, odahaza Dél-Afrikában, annak valamiképpen magába kell zárkóznia érzelmileg. Ha valakit az apja állandóan korcsnak meg idiótának nevez, akkor talán az egyetlen dolog, amit tehet, hogy lezár odabent minden olyan érzelmi távlatot, amivel nem tud mit kezdeni. Ez az érzelmi zárlat kérgessé, érzéketlenné, de egyben a kockázatot, a veszélyt kereső újítóvá is teszi. Megtanulta, hogyan kell kikapcsolni a félelmet – mondja Justine. – És ha az ember kikapcsolja a félelmet, azzal lehet, hogy kikapcsol más dolgokat is, olyanokat, mint az öröm vagy az együttérzés.

Ez a tapasztalat beleoltotta az élvezetek iránti közönyt is. Szerintem fogalma sincs róla – mondja három gyermekének anyja, a Grimes néven ismert művész, Claire Boucher –, hogyan kell elengedni magát, élvezni a sikert és érezni a virágok illatát… Azt hiszem, gyermekkorában rendesen beleverték, hogy az élet fájdalom. Ezzel Musk is egyetért. Engem a megpróbáltatások alakítottak – mondja. – A fájdalomküszöböm nagyon magas.

2008-ban, élete egyik leggyötrelmesebb időszakában, az után, hogy a SpaceX rakéták első három próbaindítása kudarccal végződött, és a Tesla is csődközeli állapotba került, egy napon vergődve, verítékben úszva ébredt, és elmesélte Talulah Riley-nak (aki később a második felesége lett) azokat a szörnyűségeket, amiket az apja mondott neki annak idején. Hallottam tőle magától is ugyanazokat a mondatokat… – mondja Talulah –, súlyosan befolyásolták a működését… Amikor Musk felidézte ezeket az emlékeket, teljesen elborult, szinte nem is volt jelen. Azt hiszem, nincs tudatában annak, hogy még mindig milyen erővel hatnak rá – folytatja Talulah –, mert mindig úgy gondolt rájuk, mint valami régi, gyerekkori dologra. De megőrződött benne valami gyermeki, talán csökevényes vonás. Legbelül még mindig él benne a kisfiú, aki ott áll földbe gyökerezett lábbal az apja előtt.

Musk ebben a katlanban kifejlesztett egyfajta búrát, ami olykor olyanná teszi, mint valami idegen lény, mintha a Mars-küldetés valójában csak a hazatérésre tett próbálkozás lenne, a humanoid robotok megépítésére tett kísérletek pedig a hasonszőrűek iránti vágyakozás megnyilvánulásai. Az ember nem is lepődne meg túlságosan, ha hirtelen letépné magáról az inget, és kiderülne, hogy nincs köldöke, meg hogy nem is ezen a bolygón született. Mindezek a gyermekkorban átélt rémségek ugyanakkor nagyon is emberivé tették; kisfiúvá, aki sebezhető, de eltökéli, hogy korszakos küldetésekre indul.

Acélkék szemében kialakult valami tűz, ami elfedi a csapongást, és valami csapongó zavarosság, ami meg elfedi a tüzet. Kissé kényelmetlenül érzi magát a saját testében, mint egy tagbaszakadt ember, aki azonban soha nem volt igazi atléta; úgy jár, mint egy küldetéstudatban égő medve, és úgy táncol, mint aki egy robottól tanulta a lépéseket. Egy próféta sziklaszilárd meggyőződésével beszélt arról, hogy szítanunk kell az ember tudatosságának lángját, el kell hatolnunk a Világegyetem mélységeibe, és meg kell mentenünk a bolygónkat. Eleinte azt gondoltam, hogy ez valamiféle szerepjátszás, a csapatszellemet életben tartó, lelkesítő szólamok egy gyerektől, aki túl sokszor olvasta végig a Galaxis útikalauzt. De minél többször szembesültem ezekkel a kirohanásokkal, annál inkább kezdtem hinni, hogy részben ez a küldetéstudat a hajtóereje. Más nagyratörő vállalkozók igyekeznek valamiféle világnézetet kialakítani, ő kozmikus látásmódra törekszik.

Öröklött tulajdonságai és neveltetése, valamint agyának huzalozása következtében olykor nyersen és indulatosan viselkedik. Ugyanezek okozzák azt is, hogy nagyszerűen kezeli a kockázatot; hol hűvös fejjel mérlegeli, hol pedig fejest ugrik bele. Elon öncélúan keresi a kockázatot – mondja Peter Thiel, aki a PayPal kezdeti időszakában lett az üzlettársa. – Olyan, mintha élvezné, olykor nem is tud meglenni nélküle.

Olyan ember lett, aki akkor érzi magát elemében, ha közeleg a hurrikán. Viharra születtem, a nyugalom nem nekem való – mondta egyszer Andrew Jackson, az Egyesült Államok hetedik elnöke. Hát így van ezzel Musk is. Kialakult benne egyfajta, olykor heves vágyakozássá erősödő vonzalom a vihar, a dráma iránt, és nemcsak a munkában, hanem a romantikus kapcsolatokban is, amiket bármennyire is igyekszik, nem sikerül fenntartania. A dühödt munkaláz, a határidők és a válságos helyzetek jelentik számára a felvillanyozó, éltető közeget. Amikor képtelen kihívásokkal találja szemben magát, a feszültségtől gyakran aludni sem tud, és sokszor hánynia kell. Vonzza a drámát – mondja Kimbal. – Az neki a legfontosabb, akörül forog az élete.

Amikor Steve Jobsról írtam, a társa, Steve Wozniak kijelentette, hogy a nagy kérdés vele kapcsolatban: miért kellett olyan mocsoknak lennie? Én meg az interjú végén feltettem neki ugyanezt a kérdést, és ő azt válaszolta, hogy ha ő vezette volna az Apple-t, sokkal kedvesebben csinálta volna. Mindenkivel úgy bánt volna, mint családtaggal, és nem rugdosta volna ki kurtán-furcsán az embereket. Aztán hallgatott egy kicsit, és hozzátette: De ha én vezettem volna az Apple-t, soha nem csináltuk volna meg a Macintosht… Szóval a Muskkal kapcsolatos nagy kérdés: Ha kiegyensúlyozottabb személyiség lenne, elindíthatna-e bennünket a Mars és az elektromos közlekedés jövője felé?

2022 elején, egy olyan év után, amikor harmincegy sikeres SpaceX-indítást végeztek, eladták az egymilliomodik Teslát, és ő lett a világ leggazdagabb embere, Elon Musk keserűen beszélt nekem a kényszeréről, hogy drámai helyzeteket teremtsen. Életem jelentős részében, de az elmúlt nagyjából tizennégy évben egészen biztosan válságüzemmódban működtem – mondta –, ezen egész egyszerűen változtatnom kell.

Ez inkább volt vágyakozó kis megjegyzés, mint valamiféle újévi fogadalom. Azokban a napokban, amikor elhangzott, Elon titokban felvásárolta a világ legnagyobb játszótere, a Twitter részvényeit. Ritkán engedett meg magának némi nyaralást, da akkor áprilisban egy alkalmi barátnőjével, a színésznő Natasha Bassett-tel meglátogatta az Oracle alapítóját, Larry Ellisont Hawaiin. A Twitternél felkínáltak neki egy igazgatótanácsi helyet, de végül úgy döntött, hogy elutasítja, mert természetéből fakadóan nem érte be kevesebbel, mint a teljes ellenőrzés – úgyhogy elhatározta, hogy ellenséges ajánlatot tesz a vállalat teljes felvásárlására. Ezután Vancouverbe repült, hogy találkozzon Grimesszal, hajnali ötig játszott egy új akció-szerepjátékkal, az Elden Ringgel, aztán amikor befejezte, felment a Twitterre, és bejelentette: tettem egy ajánlatot.

Sok éven át úgy élt, hogy ha valami sötét helyre tévedt, vagy veszélyben érezte magát, elöntötték az erőszakos játszótéri fiúktól elszenvedett bántalmazások emlékei. Most megnyílt a lehetőség, hogy a sajátjának tudja az egész játszóteret.

1

A kalandorok

Winnifred és Joshua Haldeman (fent balra); Errol, Maye, Elon, Tosca és Kimbal Musk (lent balra); Cora és Walter Musk (jobbra)

Joshua és Winnifred Haldeman

Elon Musk a kockázatos helyzetek iránt vonzódásában leginkább anyai nagyapjára, az igen határozott nézeteket képviselő rettenthetetlen kalandorra, Joshua Haldemanra hasonlít. Joshua Közép-Kanada kopár síkvidékén, egy farmon nőtt fel. Anyja Kanada első csontkovácsa volt, ő a példát követve ugyancsak csontkovács-mesterséget tanult Iowában, majd visszatérve Moose Jaw közelében lévő szülővárosába, lovakat tört be, és gyógykezeléseket végzett kosztért és szállásért.

Idővel saját farmot vásárolt, de az 1930-as években, a nagy gazdasági válság idején el is veszítette. A következő néhány évben volt cowboy, részt vett rodeókon, és építkezéseken dolgozott. Egyedül a kalandvágya nem változott. Megnősült, aztán elvált, potyautasként járta a világot tehervonatokon és óceánjárón.

Farmjának elvesztése populista indulatokat ébresztett benne, és lelkesen részt vett a Social Credit Party elnevezésű, antiszemita árnyalattal átszínezett konzervatív fundamentalista szemléletű mozgalomban, amelynek egyik célkitűzése volt, hogy valós fizetőeszközként működő ingyenes hiteljegyeket osszanak az állampolgároknak. A mozgalom első kanadai vezetője indulattal beszélt arról, hogy a vezető tisztségeket aránytalanul magas számban betöltő zsidók lezüllesztik a kulturális eszményeket… Haldeman sikeresen indult különféle választásokon, és végül a párt nemzeti tanácsának elnöke lett.

Tagja lett a Technocracy nevű mozgalomnak is, amelynek hívei úgy tartották, hogy a kormányban nem politikusoknak, hanem technokratáknak kellene ülniük. Kanadában egy időre betiltották a mozgalmat, mert ellenezte az ország belépését a második világháborúba, Haldeman azonban nem vette tudomásul a tilalmat, és újsághirdetésekben támogatta törekvéseiket.

Egyszer azt vette a fejébe, hogy társastáncot tanul. Így ismerkedett meg a hozzá hasonlóan kalandvágyó Winnifred Fletcherrel. Winnifred tizenhat éves korában állást vállalt a Moose Jaw-i Times Heraldnál, de mindvégig arról álmodozott, hogy táncosnő, illetve színésznő lesz. Egy szép napon vonatra szállt, és előbb Chicagóba, majd New Yorkba utazott. Amikor hazatért, tánciskolát nyitott Moose Jaw-ban, itt bukkant fel később Haldeman, hogy órákat vegyen. A férfi egy idő után vacsorázni hívta Winnifredet, ő azonban elutasította – tanítványokkal nem randevúzok… Haldeman erre azonnal otthagyta a tánciskolát, és amikor pár hónappal később megkérdezte a lányt, hogy mikor megy hozzá feleségül, ő azt felelte: holnap.

Négy gyermekük született; ikerlányaik, Maye és Kate 1948-ban. Egyik autós kiruccanásukon Haldeman egy szántóföld közepén megpillantott egy egymotoros Luscombe repülőgépet, rajta táblával: ELADÓ. Pénz nem volt nála, de addig győzködte a farmert, amíg el nem cserélte a Luscombe-ot a kocsijára. Elég meggondolatlan ötlet volt, hiszen Haldeman nem tudta vezetni a repülőgépet, de szerzett valakit, aki hazavitte őket, és megtanította a gép kezelésére.

A családot lassan mindenki csak a repülő Haldemanokként emlegette, Joshuáról pedig egy csontkovácsszaklap így írt: a csontkovácsok történetének talán legfigyelemreméltóbb figurája – kurta, de pontos bók. Később vásároltak egy nagyobb egymotoros gépet, egy Bellancát, és az akkor három hónapos Maye-t és Kate-et repülő ikreknek kezdték nevezni az emberek.

A zavaros konzervatív populista nézeteket valló Haldeman idővel arra a megállapításra jutott, hogy a kanadai kormány a kelleténél jóval szorosabb ellenőrzést gyakorol az egyén élete fölött, és az ország túlságosan elpuhult. 1950-ben végül úgy döntött, hogy családostul elköltözik az abban az időben még fehér apartheid kormányzat alatt álló Dél-Afrikába. Szétszedték a Bellancát, a darabokat ládákba csomagolták, és egy teherhajón elindultak Fokváros felé.

Haldeman, aki még soha életében nem járt Dél-Afrikában, elhatározta, hogy az ország belsejében fognak letelepedni, úgyhogy az ismét összeállított repülőgéppel Johannesburgba indultak, ahol a fehér lakosság nem afrikaans nyelven, hanem leginkább angolul beszélt. Csakhogy útközben, valahol a közeli Pretoria fölött repülve megpillantották a zsakarandafák levendulakék virágözönét, és Haldeman kijelentette: itt fogunk élni…

Még Haldemanék ifjúkorában történt, hogy Moose Jaw-ban felbukkant egy vándor csepűrágő, bizonyos William Hunt, akit a Nagy Farini néven ismertek az emberek (legalábbis ő így szerette hívatni magát), és csudás történeteket mesélt egy elfelejtett ősi városról, amelyet akkor fedezett fel, amikor átkelt a dél-afrikai Kalahári sivatagon. Ez a kókler – meséli Musk – képeket mutogatott a nagyapámnak, nyilvánvalóan hamisított képeket, ő azonban hitt neki, és úgy érezte, az a küldetése, hogy újra felfedezze azt a várost. Haldemanék tizenkét éven át minden télen többhetes utazásokat tettek a sivatagban, lelkesen keresték a legendás várost, a maguk által elejtett vadakat fogyasztották, és a puskájukkal aludtak, hogy ne kelljen keresgélni, ha felbukkannak az oroszlánok.

A család jelszava ez lett: Élj veszélyesen – és óvatosan. Repülőutakra indultak olyan távoli helyekre, mint Norvégia, elsők lettek a tizenkétezer mérföldes Fokváros–Algír motorversenyen, és elsőként sikerült egymotoros géppel Afrikából Ausztráliába repülniük. Ki kellett szednünk a hátsó üléseket – mesélte később Maye –, hogy a helyükre is üzemanyagot lehessen pakolni.

Joshua Haldemant végül utolérte a végzet, amivel egész életében kacérkodott. Oktatóként ült a repülőgépben, mellyel a tanítványa nekiment egy távvezetéknek; átbuktak és lezuhantak. Unokája, Elon még csak háromesztendős volt. Tudta, hogy az igazi kalandok kockázattal járnak… – jegyzi meg. A veszélyt kereső szenvedélyt örökölte az ikerlányok egyike, Elon édesanyja, Maye is. Tudom, hogy amíg fel vagyok készülve rájuk, megbirkózom a veszélyekkel – mondja az asszony. Maye nagyon szép volt: magas, kék szemű, kiugró járomcsonttal és határozott, kemény vonalú állal – már tizenöt éves korában modellként dolgozott, fellépett az áruházakban vasárnap délelőttönként rendezett divatbemutatókon.

Nagyjából ebben az időben ismerkedett meg az egyik szomszéd fiúval, aki a maga édeskés, mégis faragatlan módján ugyancsak igen jóképű volt.

Errol Musk

Errol Musk kalandorszellemű ügyeskedő volt, aki mindig csak a kedvező alkalmat leste. Angliai származású édesanyja, Cora tizennégy évesen abbahagyta iskolai tanulmányait, és munkát vállalt egy gyárban, ahol harci repülőgépek burkolatát készítették, nem sokkal később pedig egy menekülthajóval elutazott Dél-Afrikába. Itt találkozott Walter Muskkal, aki rejtjelezőként és katonai hírszerzőként tevékenykedett; Egyiptomban olyan műveleteken dolgozott, amelyek során álfegyverekkel és keresőreflektorokkal verték át a németeket. A háború után már nemigen csinált semmit, csak szótlanul üldögélt a karosszékében, és keresztrejtvényfejtésben hasznosította kódfejtő képességeit. Így aztán Cora elhagyta, a két fiukkal Angliába utazott, vett egy Buickot, és visszatért Pretoriába. Nála erősebb embert nem ismertem – mondja Errol.

Errol mérnök lett; szállodák, bevásárlóközpontok és gyárak építésén dolgozott, a szabadidejében pedig régi autókat és repülőgépeket restaurált. Belekóstolt a politikába is, és legyőzte az apartheidet támogató Nemzeti Párt egyik tagját, a Pretoriai Városi Tanács csekély számú angolul beszélő tagjának egyikét. Lázadás a rendszer ellen – írta a választásról a Pretoria News 1972. március kilencedikei száma a címoldalon.

Szeretett repülni, akárcsak Haldemanék. Vásárolt egy kétmotoros Cessna Golden Eagle-t, amivel televíziós stábokat szállított a vadonban épített házikójához. Amikor már el akarta adni a gépet, az egyik útja során leszállt egy zambiai repülőtéren, ahol egy panamai–olasz származású vállalkozó ajánlkozott, hogy megveszi. Megállapodtak: Errol készpénz helyett részt kapott a pasas zambiai bányájában kitermelt smaragdokból.

Zambiában ebben az időben a gyarmati sorból való felszabadulás után fekete kormány volt hatalmon, a közigazgatás még nemigen működött, és a bánya sem volt bejegyezve. Ha az ember bejelentette volna, a végén semmije sem maradt volna, mindent elvettek volna a feketék – mondja Errol, aki azt állítja, és helyteleníti, hogy Maye családja rasszista, és meggyőződése, hogy ő aztán nem. Semmi bajom a feketékkel, de hát egyszerűen mások, mint én – mondja egy csapongó telefonbeszélgetésünk során.

Errolnak soha nem lett résztulajdona a bányában, de kereskedelmi tevékenységét kibővítette azzal, hogy nyerssmaragdokat hozott be, és Johannesburgban megcsiszoltatta őket. Sokan jöttek hozzám lopott cuccal – mondja. – A tengerentúli utazásaim során smaragdokat adtam el ékszerészeknek. Nem volt veszélytelen, mert egyetlen darab sem volt legális. Megkeresett vagy kétszáztízezer dollárt, de aztán az 1980-as években az egész smaragdüzlet összeomlott, mert az oroszoknak sikerült mesterséges smaragdot előállítani. Errol akkor elveszítette az összes bevételét.

A házasság

Errol Musk és Maye Haldeman már kamaszkoruk óta együtt jártak. A kapcsolatuk az első pillanattól kezdve nem nélkülözte a drámaiságot. Errol többször megkérte Maye kezét, de a lány nem bízott benne. Amikor rájött, hogy Errol megcsalja, annyira kiborult, hogy egy héten át nem evett, csak sírt és sírt. Öt kilót fogytam bánatomban – idézi fel. A fogyás viszont azt eredményezte, hogy Maye megnyerte a helyi szépségversenyt. A díj százötven dollár volt, meg tíz bowlingjegy és részvétel a Miss Dél-Afrika szépségversenyen.

Amikor Maye elvégezte a főiskolát, elköltözött Fokvárosba, és táplálkozástudományi előadásokat tartott. Errol meglátogatta egy jegygyűrűvel, és feleségül kérte. Maye megint nemet akart mondani, de Errol szentül megígérte, hogy megváltozik, és ha összeházasodnak, soha többé nem csalja meg. Maye éppen akkor szakított egy ugyancsak hűtlenkedő barátjával, eléggé meghízott, és már kezdett attól tartani, hogy soha nem sikerül férjhez mennie, így aztán igent mondott.

Az esküvő utáni éjszakán Errol és Maye egy olcsó járaton európai nászútra indult. Franciaországban Errol megvásárolta a Dél-Afrikában betiltott Playboy jó néhány számát, és a keskeny szállodai ágyon végigdőlve nézegette őket. Maye elképedt és elkeseredett. Egyre csúnyábban veszekedtek. Amikor visszatértek Pretoriába, a lány megpróbált kimenekülni a házasságból, de hamarosan kezdődtek a reggeli rosszullétek. A nászútjuk második éjszakáján, Nizzában esett teherbe. Világos volt, hogy nagy hiba volt hozzámennem – emlékezett –, de akkor már nem lehetett visszacsinálni.

2

A maga feje után

Pretoria, az 1970-es évek

Elon és Maye Musk (fent balra); Elon, Kimbal és Tosca (lent balra); Elon iskolába indul (jobbra)

Magányos és eltökélt

1971. június huszonnyolcadikán Maye Musk megszült egy három kiló nyolcvanöt dekás, hatalmas fejű kisfiút.

Először a Nice nevet akarták adni neki, annak a francia városnak az emlékére, ahol megfogant. A történelem talán egészen másként, vagy legalábbis valamivel mókásabban alakul, ha Nice Musk névvel kellett volna leélnie az életét. Ám hogy apósa és anyósa kedvében járjon, Errol beleegyezett, hogy a kicsi mindkét nevét a Haldeman család tagjai után kapja: Maye nagyapját hívták Elonnak, a Reeve pedig az anyai nagyanyjának lánykori vezetékneve.

Errolnak tetszett az Elon név bibliai hangzása, később meg egyenesen azt állította, hogy ő már előre megsejtett mindent. Gyermekkorában – mondta – a rakétatudós Wernher von Braun könyvében olvasott az úgynevezett Mars-tervezetről, a vörös bolygón létesített telepről, amelynek vezetőjét úgy nevezték: az Elon.

Elon sokat bömbölt, sokat evett, és keveset aludt. Maye egyszer arra gondolt, hogy hagyja sírni, amíg el nem alszik, de fel kellett adnia, mert a szomszédok kihívták a rendőröket. A kisfiú hangulata gyorsan változott; amikor nem ordított – mondja Maye –, igazán aranyos volt.

A következő három évben még két gyermekük született, Kimbal és Tosca. Maye, aki négyesztendősen már egyedül ment az iskolába, nem igyekezett a széltől is óvni a gyerekeit, hagyta, hogy menjenek a maguk feje után. Dadusuk nem volt, csak egy házvezetőnő, aki oda sem hederített, amikor a kisfiú petárdákkal meg robbanóanyagokkal kísérletezgetett. Elon szerint valóságos csoda, hogy minden ujja megmaradt.

Amikor hároméves lett, Maye úgy vélte: szellemileg annyira nyitott és érdeklődő, hogy óvodába kellene járnia. Az igazgató megpróbálta lebeszélni a dologról, azt mondta, hogy Elon lenne a legkisebb az egész csoportban, ami talán nehézséget jelentene. Várniuk kellene még egy évet. Lehetetlen – mondta Maye. – Szüksége van rajtam kívül másokra is, akikkel beszélgethet. Ez a gyerek tényleg lángész. Végül sikerült keresztülvinnie az akaratát.

Az ötlet tévedésnek bizonyult. Elonnak nem lettek barátai, és mire a következő csoportba lépett, már nem figyelt oda semmire. Az igazgató behívta a szüleit. Jó okunk van feltételezni – jelentette ki –, hogy Elon visszamaradott. A nevelői elmondták, hogy a gyerek az idő nagy részét valami különös félálomban tölti, és rá sem hederít arra, ami a foglalkozásokon történik. Állandóan kibámul az ablakon, és ha rászólok, hogy figyeljen, azt mondja: már barnulnak a levelek… Errol erre azt felelte, hogy Elonnak igaza van, a levelek már tényleg barnulnak.

A helyzet akkor billent ki a holtpontról, amikor Errol és Maye beleegyezett, hogy elviszik Elont hallásvizsgálatra – mintha bizony a fülével lett volna a baj. Arra jutottak, hogy nincs rendben a hallásom, és akkor kivették a mandulámat. Ez valamelyest megnyugtatta az iskola vezetését, de amúgy semmi sem változott; amikor Elon elgondolkodott, továbbra is ugyanúgy mélyen elmerült a saját, belső világában. Már gyerekkorom óta úgy van – meséli –, hogy ha valamin elkezdek komolyan gondolkodni, minden érzékszervem kikapcsol. Nem látok, nem hallok… Semmi. Az agyamat nem a bejövő információk feldolgozására használom, hanem elemzésre. Ezt először a második osztályban fedezte fel. A tanár odajött hozzám, és rám kiáltott, de tényleg nem hallottam, nem is láttam.

A többi gyerek ott ugrándozott körülötte, és az orra előtt hadonásztak, hátha magukra tudják vonni a figyelmét, de semmi sem történt. Amikor azzal az üres pillantásával bámul maga elé – mondja Maye –, legjobb, ha békén hagyjuk.

A közösséghez való kapcsolódását tovább nehezítette, hogy képtelen volt udvariasan bánni azokkal, akiket hülyének tartott. Gyakran használta a hülye szót. Amikor iskolába került, szörnyen magányos és szomorú lett – mondja Maye. – Kimbal és Tosca már az első nap barátokat szerzett, és meg is hívták őket hozzánk, de Elon soha nem hívott meg senkit. Szeretett volna, de nem tudta, hogyan szerezzen barátokat.

Szóval magányos volt, rettenetesen magányos, és ez a fájdalom mély nyomot hagyott a lelkében. Amikor kicsi voltam, egyetlenegy dolgot mondogattam magamnak – emlékezett vissza a Rolling Stone-nak adott interjúban 2017-ben, szerelmi életének igen zűrzavaros szakaszában –, hogy nem akarok egyedül lenni. Ezt mondtam. Nem akarok egyedül lenni.

Ötéves korában egyik unokatestvérének születésnapi zsúrt tartottak, de Elon valami verekedés miatt éppen büntetésben volt, és otthon kellett maradnia. Makacs, dacos kis kölyök volt, és elhatározta, hogy egyedül is elmegy. A baj csak az volt, hogy az unokatestvére Pretoria túlsó felén lakott, gyalogosan csaknem kétórányira. Ráadásul Elon még túlságosan kicsi volt, hogysem ismerhette volna az útmutató táblákat. De valahogy tudtam, merre kell menni, mert autóból már láttam az utat, és eltökéltem magamban, hogy odamegyek, úgyhogy elindultam. A zsúr végére sikerült odaérnie. Amikor az anyja meglátta, hogy az úton közeledik, egészen kijött a sodrából, Elon meg az újabb büntetéstől félve felkapaszkodott egy juharfára, és nem volt hajlandó lejönni. Kimbal jól emlékszik rá, ahogy ott áll a fa alatt, és szorongó ámulattal bámul fel a bátyjára. Olyan elszántság volt benne, hogy az ember néha egészen megijedt tőle. Most is ilyen.

Nyolcévesen nagyon szeretett volna egy motorkerékpárt. Igen, nyolcévesen. Odaállt az apja elé, és újra meg újra elmondta a kérését. Errol rászólt, hogy maradjon már csendben, és elővett egy újságot, de Elon nem mozdult. Nagyon furcsa látvány volt – mondja Kimbal. – Ott állt némán, aztán újra újra elmondta ugyanazt, utána meg megint némán ácsorgott. És ez így ment heteken át. Az apja végül beadta a derekát, és vett neki egy kék-arany színű, ötven köbcentiméteres Yamahát.

Elon hajlamos volt arra is, hogy kikapcsoljon és teljesen egyedül elcsavarogjon, miközben fogalma sincs arról, hogy mit csinálnak a többiek. Nyolcesztendős korában egy családi utazáson, amelynek során liverpooli rokonaikat látogatták meg, Errol és Maye egy délelőtt otthagyta őt és Kimbalt egy parkban, hogy játsszanak. Elonra nem volt jellemző, hogy csak úgy ellegyen valahol; most is nekiindult az utcáknak. Eltévedtem, és sírtam. Egy gyerek meglátott, odavitt a mamájához, aki tejet meg kekszet adott, aztán hívta a rendőröket. Amikor az őrsön végre átadták a szüleinek, Elon fel se fogta, hogy bármi rosszat csinált volna.

Őrültség volt annyi idősen egyedül hagyni minket a parkban – mondja –, de hát a szüleink sosem féltettek bennünket túlságosan, mint a maiak. Évekkel később figyeltem őt, amint egy napelemtető szerelését felügyelte kétéves kisfiával, X-szel. Este tíz óra volt, két erős reflektor fényében mélyfekete árnyékokat vetettek a villástargoncák meg mindenféle más szerkezetek. Elon hagyta, hogy X kedvére csatangoljon, ő pedig bátran el is indult a felfedezőútra. Ott bolyongott a kábelek között, Elon meg csak olykor-olykor pillantott rá. Amikor aztán a kisfiú fel akart mászni az egyik reflektor állványára, odaszaladt és felkapta. X kapálódzott és visított; nem örült neki, hogy korlátozzák a szabadságát.

Elon később beszélt, sőt tréfálkozott arról, hogy Asperger-szindrómában szenved, az autisztikus spektrumzavar egyik formájában, ami érinti a személyiség szociális készségeit, kapcsolatteremtő rutinjait, érzelmi kötődéseit és önszabályozó képességét. Kiskorában soha nem állapítottak meg nála ilyesmit – mondja az édesanyja –, de ő azt mondja, hogy aspergeres, és biztos vagyok benne, hogy igaza van. A helyzeten sokat rontottak a gyerekkorában elszenvedett traumák. Valahányszor fenyegetettnek érzi magát – mondja közeli barátja, Antonio Gracias –, a poszttraumatikus stressz szindróma úrrá lesz a limbikus rendszerén, ami az érzelmi reakciókat irányítja.

Nehezen, rosszul olvasta a nonverbális jelzéseket. Szó szerint vettem, amit az emberek mondtak – magyarázza –, és csak sok könyv elolvasása révén jöttem rá, hogy nem mindig azt mondják, amit valójában közölni akarnak. A konkrét, világos és egyértelmű dolgokat kedvelte, mint amilyen az információelmélet, a műszaki tudományok, a fizika vagy a programozás.

Mint mindenkié, az ő lelkialkata is bonyolult és egyszeri. Tud nagyon is mélyen érezni, kivált a gyermekei iránt, és megtapasztalja a nyugtalanságot, a szorongást, ha egyedül marad. Nincsenek azonban olyan „antennái”, amelyek a hétköznapi kedvességet, az emberi melegséget és a szeretet iránti vágyakozást sugározhatnák. Lelki képességei közül hiányzik a természetes beleérző képesség. Kevésbé szakszerűen fogalmazva: néha úgy viselkedik, mint egy igazi seggfej.

A válás

Maye és Errol Musk három másik házaspár társaságában elmentek a müncheni Oktoberfestre, söröztek és remekül szórakoztak, amikor a szomszéd asztalnál ülő egyik srác füttyentett Maye-nek, és azt mondta neki, hogy nagyon szexi… Errol teljesen kijött a sodrából. Azt hitte, hogy a felesége kacérkodott a pasassal, Maye úgy emlékszik, hogy nekitámadt, és meg akarta ütni őt; a barátaiknak kellett lefogniuk. Idővel egyre féktelenebb lett – mesélte később Maye. – Megütött a gyerekek szeme láttára is. Emlékszem, Tosca és Kimbal a sarokban pityeregtek, Elon meg, pedig még csak ötéves volt, nekiment, és hátulról beleütött a térdhajlatába, hogy leállítsa.

Errol szerint minden ilyen állítás tiszta baromság. Azt állítja, hogy imádta Maye-t, és éveken át próbálta visszahódítani. Soha életemben nem emeltem kezet egyetlen nőre sem, és különösen nem a feleségemre – mondja. – A nők egyik fegyvere, hogy sírnak, és azt hazudják, hogy a férfiak bántották őket. A férfi fegyvere meg, hogy megvásárol és aláír bármit.

Az Oktoberfesten történtek másnapján Errol átment Maye anyjához, bocsánatért esedezett, és kérlelte a feleségét, hogy jöjjön vissza hozzá. Soha többé ne merészeld megütni! – mondta Winnifred Haldeman. – Ha megteszed, elválik tőled, és hazaköltözik hozzám. Errol ezután valóban nem bántotta a feleségét, de a gyalázást és szidalmazást nem hagyta abba. Unalmasnak, hülyének és rusnyának nevezte. A házasságuk véglegesen elromlott – Errol később beismerte, hogy az egész az ő hibája volt. Tényleg szerettem Maye-t, de elcsesztem… Elon nyolcéves volt, amikor végre csakugyan elváltak.

Maye és a gyerekek beköltöztek egy tengerparti házba Durban közelében, vagy hatszáz kilométernyire délre a Pretoria–Johannesburg-körzettől. Az asszony modellként és dietetikusként dolgozott. Nem volt sok pénzük. Maye használt könyveket és ruhákat vásárolt a gyerekeknek. Néhány hétvégén és ünnepnapon a két fiúcska vonatra ült (Tosca többnyire nem tartott velük), hogy meglátogassák az apjukat Pretoriában. Ruhák és táska nélkül küldte vissza őket – meséli Maye –, úgyhogy mindannyiszor nekem kellett új ruhákat vásárolnom. Azt mondogatta, hogy idővel úgyis visszatérek hozzá, mert annyira el fogok szegényedni, hogy etetni sem tudom majd a gyerekeket.

Gyakran el kellett utaznia a fotózásokra vagy táplálkozástudományi előadásokat tartani, és ilyenkor magukra hagyta otthon a gyerekeket. Soha nem volt lelkifurdalásom, amiatt, hogy teljes munkaidőben dolgozom, mert nem tehettem mást – mondja. – A gyerekeknek meg kellett tanulniuk vigyázni magukra. A szabadság önállóságra szoktatta őket. Ha valami gondjuk akadt, Maye mindig csak annyit mondott: Oldjátok meg. A mama nem volt sem engedékeny, sem gyengéd – emlékszik vissza Kimbal –, és mindig dolgozott, de ez valóságos ajándék volt nekünk.

Elon egyre inkább éjszakai bagoly lett. Hajnalig olvasott, aztán amikor látta, hogy anyja hatkor felgyújtja a lámpát, bemászott az ágyába és elaludt. Reggel aztán nemigen tudott időben felkelni, és azokon a napokon, amikor Maye távol volt, gyakran csak délelőtt tíz körül ért oda az iskolába. Miután az igazgató többször is tájékoztatta a helyzetről, Errol gyermekelhelyezési pert indított, tanúként beidéztette Elon tanárait, Maye ügynökét meg a szomszédokat is – aztán közvetlenül a tárgyalás előtt egyszerűen visszavonta az indítványt. Nem is akarta, hogy a gyerekek nála legyenek – mondja Maye. – Csak rajtam akart bosszút állni. Amikor Tosca felidézi az esetet, elsírja magát. Emlékszem, a mama csak ült a kanapén, és zokogott. Nem tudtam mást csinálni, csak átöleltem.

Valójában sem Maye, sem pedig Errol nem békés családi életre, hanem heves érzelmekre és drámai indulatokra vágyott. Maye nemsokára belesodródott egy másik bántalmazó kapcsolatba. A gyerekek utálták a férfit, és néha parányi petárdákat dugtak a cigarettáiba, amik elpukkantak, amikor rágyújtott. Ő mégis megkérte Maye kezét, de nem sokkal később teherbe ejtett egy másik nőt. A barátnőm volt – mondja Maye. – Együtt modellkedtünk.

Elon törött foggal és sebhellyel

3

Élet apával

Pretoria, az 1980-as évek

Elon egy teknőst piszkál, Errol figyeli (fent balra); Kimbal és Elon Peter és Russ Rive-val (fent jobbra); Errol háza a Timbavati Vadrezervátumban (lent)

A költözés

Elon tízéves korában merész döntést hozott, amit később mélységesen megbánt. Úgy határozott, hogy az apjához költözik. Egyes-egyedül felszállt egy korántsem biztonságos éjszakai vonatra, és elutazott Durbanből Johannesburgba. Amikor megpillantotta a peronon várakozó apját, úgy felragyogott az arca az örömtől, mint a fényes nap – meséli Errol. Szia, apa, együnk egy hamburgert! – kiabálta. Éjszaka bemászott Errol ágyába, és vele aludt.

Vajon miért akart az apjához költözni? Mélyet sóhajt, és egy darabig hallgat, mielőtt válaszolna a kérdésemre. Apám magányos volt, annyira magányos – szólal meg végül –, és azt akartam, hogy ne legyen egyedül. Imádta apai nagyanyját, Corát is, akit mindenki csak úgy hívott: Nana. Ő beszélte tele a fejét azzal, hogy nem tisztességes dolog, ha az anyjánál van mind a három gyerek, az apjával meg egy sem.

Elon elhatározása bizonyos értelemben nem is olyan különös. Tízéves volt, komoly kapcsolatteremtési nehézségekkel küszködött, és alig voltak barátai. Az anyja szerette, de túl sokat kellett dolgoznia; mindig fáradt volt, zaklatott és sebezhető, az apja ezzel szemben magabiztos, fölényes és férfias; nagydarab ember, lapátkezű és vonzó, lenyűgöző megjelenésű. Pályafutása során megjárt számos hullámhegyet és hullámvölgyet, de ekkoriban úgy érezte, hogy egyenesbe jött. Egy aranyszínű, felnyitható tetejű Rolls-Royce Corniche-sal járt, és ami ennél is fontosabb: volt két teljes sorozat lexikonja, rengeteg könyve, meg számtalanféle műszaki szerszáma és eszköze.

A tízéves kis Elon tehát úgy döntött, hogy nála akar élni. Nagyon rossz ötlet volt – mondja. – Fogalmam sem volt róla, hogy mennyire rossz. Négy évvel később Kimbal is követte a példát. Nem akartam, hogy a bátyám egyedül legyen – meséli. – Apánk bűntudatot ébresztett benne, azzal érte el, hogy hozzá költözzön. Ő meg bennem ébresztett bűntudatot.

De miért választott úgy – tűnődik negyven évvel később Maye –, hogy olyasvalakivel akar élni, aki csak fájdalmat okoz mindenkinek? Miért nem volt jó neki egy boldog otthon? Rövid hallgatás után hozzáteszi: Lehet, hogy ő egyszerűen csak ilyen.

Amikor a fiúk odaköltöztek hozzá, Errol épített egy turistáknak is kiadható házacskát a Pretoriától közel ötszáz kilométernyire fekvő ősbozótos, a Timbavati Vadrezervátum területén. Az építkezés idején éjjelente a tábortűz körül aludtak Browning puskáikkal, hogy szükség esetén megvédhessék magukat az oroszlánok támadásától. Folyami homokból készült téglákat használtak, a tetőt fűből, a padlót pedig csillámkőzetből készítették, mert az kiváló hőszigetelő. A víz után kutató elefántok gyakran felszakították a csővezetékeket, a majmok pedig rendszeresen betörtek, és a szobákba és odapiszkítottak – úgyhogy akadt dolguk a fiúknak épp elég.

Elon gyakran elkísérte a látogatókat vadászatra. Csak egy kis kaliberű, huszonkettes puskája volt, de kitűnő távcsővel, így nagyszerűen beletanult a lövészetbe, egyszer még a helyi agyaggalamblövő versenyt is megnyerte – a győztesnek járó, egész ládányi whiskey-t azonban fiatal kora miatt nem kapta meg.

Amikor Elon kilencéves volt, Errol mindhárom gyereket elvitte egy amerikai utazásra; New Yorktól a Középnyugaton át mentek egészen Floridáig. Elon beleszeretett a szállodák folyosóin felállított pénzbedobós videójátékokba. Ez volt az egészben a legizgalmasabb – mondta. – Nálunk, Dél-Afrikában még nem voltak ilyenek. Errol hol bőkezűen költekezett, hol meg zsugoriskodott. Bérelt egy Ford Thunderbirdöt, de közben a legolcsóbb szálláshelyeket választotta. Orlandóban nem volt hajlandó elvinni minket a Disney Worldbe – meséli Elon –, merthogy az túlságosan drága. Azt hiszem, valami akvaparkba mentünk helyette. Ahogy általában lenni szokott, Errol egészen másképpen meséli el a történetet; azt mondja, hogy voltak a Disney Worldben is, ahol Elonnak nagyon tetszett a kísértetház, meg a Six Flags Over Georgia nevű hullámvasút. Útközben – mondja – újra meg újra elmondtam nekik, hogy egyszer majd itt fognak élni, Amerikában.

Két évvel később mindhármukat elvitte Hongkongba. Apám a tisztes üzletember és a csencselő zsibárus valamiféle keveréke volt – idézi fel Musk. – Otthagyott minket a szállodában, elég koszos hely volt, adott vagy ötven dollárt, aztán két napig nem is láttuk. Szamurájos filmeket meg rajzfilmeket néztek, aztán otthagyták Toscát, kóboroltak a város utcáin, és bejártak az elektronikai üzletekbe, ahol ingyen lehetett használni a videójátékokat. Ma már – mondja Elon – biztosan kihívnák a gyermekvédelmi szolgálatot, ha valaki olyat tenne, mint az apánk, de abban az időben ez nekünk csudálatos élmény volt.

Az unokatestvérek szövetsége

Elon és Kimbal az apjukkal élt Pretoria külvárosában, Maye pedig a közeli Johannesburgba költözött, hogy a családtagok ne legyenek olyan messzire egymástól. Péntekenként elment Errolhoz a fiúkért, és elvitte őket a nagymamájukhoz, a kemény és rendíthetetlen Winnifred Haldemanhoz. Az asszony csirkeragut főzött nekik, amit a gyerekek annyira utáltak, hogy Maye később elment velük pizzázni.

Elon és Kimbal ilyenkor általában a nagyanyjukkal szomszédos szobában aludt, ahol Maye ikernővére, Kaye és három kisfia lakott. Az öt unokatestvér – Elon és Kimbal, illetve Peter, Lyndon és Russ – kalandvágyó és időnként vadul civakodó kis csapatot alkotott. Maye nem volt olyan szigorú és aggodalmaskodó, mint Kaye, úgyhogy vele szövetkeztek, valahányszor valami kalandban törték a fejüket. Ha egész napra el akartunk tűnni, hogy például elmenjünk egy koncertre Johannesburgba – meséli Kimbal –, anya azt mondta Kaye néninek, hogy este elvisz minket az egyházi táborba, aztán kirakott minket valahol, és mehettünk, hogy csináljuk a galádságainkat.

Az ilyen kiruccanások olykor nem voltak veszélytelenek. Emlékszem – meséli Peter Rive –, egyszer, amikor megállt a vonat, szörnyű verekedés tört ki, és láttuk, ahogy egy fickót fejbe szúrnak. Elbújtunk a vasúti kocsiban, aztán becsukódtak az ajtók, és továbbindultunk. Megesett, hogy egy-egy banda szállt fel a vonatra, hogy elkapja a riválisokat; végigkutatták a kocsikat, és géppisztollyal lövöldöztek. Némelyik koncert apartheidellenes tiltakozás volt – például az 1985-ös johannesburgi, amelyre vagy százezren érkeztek, és amelyen együtt játszottak a fehér meg a fekete zenészek és énekesek. Gyakori volt a verekedés. Nem próbáltunk elbújni az erőszak elől; túléltük – mondta Kimbal. – Megtanultuk, hogy ne féljünk, de ne is csináljunk őrültségeket.

Elont tartották a legbátrabbnak és legvakmerőbbnek. Amikor az unokatestvérek kis csapata moziba ment, és az emberek hangoskodtak, ő volt az, aki odament, és felszólította őket, hogy maradjanak csendben – még akkor is, ha sokkal nagyobbak voltak nála. Neki nagyon fontos, hogy soha ne a félelem irányítsa a döntéseit – mondja Peter. – Ez már kicsi gyerekkorában is így volt.

Az öt gyerek közül benne élt legerősebben a versenyszellem. Egyszer, amikor kerékpárral igyekeztek Pretoriából Johannesburgba, ő haladt legelöl, és veszettül pedálozott. A többiek idővel félreálltak, és felkéredzkedtek egy teherautóra. Jóval hamarabb értek célba, és amikor újra találkoztak, Elont annyira elöntötte a méreg, hogy ütni kezdte őket. Ez egy verseny volt – kiabálta –, ők pedig csaltak…

Mindennaposak voltak az efféle összetűzések. A verekedések gyakran nyilvános helyen, ország-világ szeme láttára folytak, a gyerekek mindenről megfeledkezve rontottak egymásnak. Elon és Kimbal egyszer egy vidéki vásárban kapott össze. Ott rángatták és ütötték egymást a porban – emlékszik vissza Peter –, az emberek rémülten nézték, nekem kellett megnyugtatnom őket, mondtam, hogy nem nagy ügy, ezek testvérek. A verekedések többnyire apróságok miatt törtek ki, de nagyon is el tudtak durvulni. Győzni úgy lehet – mondja Kimbal –, hogy az ember elsőként vágja pofán vagy rúgja tökön a másikat. Az véget vet a dolognak, mert akit tökön rúgnak, nem nagyon tud tovább harcolni.

A diák

Elon jó tanuló volt, de nem csodagyerek. Kilenc-tíz évesen kitűnő osztályzatot kapott számtanból és angolból. Gyorsan megérti az új számtani fogalmakat – jelentette ki a tanára, de az értesítőkben állandóan visszatérő megjegyzés volt: rendkívül lassú, vagy azért, mert álmodozik, vagy mert olyasmit csinál, amit nem kellene. Vagy: Ritka eset, hogy végigcsinál valamit. A következő tanévben a munkájára kell összpontosítania a figyelmét, és nem ábrándozni az órákon. Máskor meg: A kompozíciói élénk képzelőerőről tanúskodnak, de nem mindig készül el időben a feladattal. Átlagos tanulmányi eredménye a középiskola előtt nyolcvanhárom százalékos volt.

Miután az állami középiskolában gyötörték és verték, apja a Pretoria Boys magánakadémiára íratta be. Ez az intézmény angol modell alapján működött, szigorú szabályokkal, használták a nádpálcát, kötelező volt a misehallgatás, és a diákoknak egyenruhát kellett viselniük. Elon itt mindenből kitűnő osztályzatot kapott, kivéve két tárgyat: az afrikaans nyelvet, abból mindössze 61-es eredményt ért el, illetve a hittant (nem erőltette meg magát – jegyezte meg a tanár). Nem igazán akartam túl sok energiát fektetni olyan dolgok megtanulásába, amiknek semmi értelmét sem látom – mondja Elon. – Inkább olvastam, vagy videójátékokkal játszottam. Az érettségi vizsgán fizikából kitűnő osztályzatot kapott, matematikából azonban furcsa módon csak jót.

A szabadidejében szívesen készített parányi rakétákat, és kísérletezett a legváltozatosabb keverékekkel, mint például az uszodákban használt klórral meg fékfolyadékkal, hogy megtudja, melyiktől várható a legnagyobb durranás. Különböző fogásokat tanult meg az emberek hipnotizálására; egyszer elhitette Toscával, hogy ő egy kutya, és rávette, hogy nyers sonkát egyen.

Akárcsak később Amerikában, az unokatestvérek a legkülönfélébb vállalkozásokon törték a fejüket. Az egyik húsvét idején csokoládétojásokat készítettek, fóliába csomagolták, és házról házra járva árusították, de nemhogy nem olcsóbban, hanem sokkal drágábban kínálták, mint amennyiért a boltokban lehetett megvásárolni őket. Voltak, akiket elképesztett a magas ár – mondja Elon –, de azt mondtuk nekik, hogy valójában a jövő tőkéseit támogatják.

Az olvasás továbbra is afféle gyógyító lelki menedéke maradt. Néha egész délutánokat és az éjszakák nagy részét is a könyveibe merülten töltötte, akár kilenc órát is egyhuzamban. Ha a család vendégségbe ment valahová, ő hamar bevette magát a háziak könyvtárába. A városban járva mindig elszakadt a többiektől, aztán valamelyik könyvesboltban találtak rá, ahogy a saját belső világába merülten a földön üldögél. Nagyon szerette a képregényeket; a szuperhősök eltökélt, szenvedélyes céltudatossága elbűvölte. Mindig meg akarják menteni a világot, kívül hordott alsóneműben vagy azokban a testhezálló fémruhákban, ami azért elég furcsa, ha az ember belegondol. De akkor is. Megpróbálják megmenteni a világot.

Elon kiolvasta apja mindkét teljes enciklopédiáját. Maye meg Tosca, akik rajongásig szerették, zseniális fiúnak tartották. A gyerekek egy része szerint kibírhatatlan okostojás volt. Nézd a Holdat – kiáltott fel egyszer az egyik unokafivére –, legalább egymillió mérföldnyire lehet. Mire Elon így válaszolt: Nem, körülbelül 239 000 mérföldnyire van, attól függően, hogy a pályája melyik pontján tartózkodik.

Az apja dolgozószobájában talált könyvek egyike nagy találmányokról szólt, amelyek a jövőben fognak megszületni. Hazaérve az iskolából – mesélte – egyenesen az apám irodájából nyíló kis szobába mentem, és újra meg újra elolvastam. Volt benne rakéta ionhajtóművel, ami nem gázzal, hanem részecskékkel állítja elő a tolóerőt. Egy késő éjjel, a dél-texasi rakétabázis vezérlőjében Musk hosszasan beszélt nekem arról a könyvről, egyebek mellett elmondta, hogy az ionhajtómű hogyan működik vákuumban. Annak a könyvnek a hatására kezdtem gondolkodni – mondta – a más bolygókra való utazásról.

Russ Rive, Elon, Kimbal és Peter Rive

4

A kereső

Pretoria, az 1980-as évek

Egzisztenciális válság

Elon még kisfiú volt, amikor anyja elvitte a helyi anglikán templomba, a vasárnapi iskolába, ahol tanított. A dolog nem volt sikeres. Maye bibliai történeteket mesélt a csoportnak, Elon meg mindenbe belekötött. Hogy érted azt, hogy kettévált a tenger? – kérdezte. – Ez képtelenség. Amikor arról hallott, hogy Jézus néhány kenyérrel és hallal jóllakatta az összecsődült tömeget, elmagyarázta, hogy a dolgok nem keletkeznek csak úgy a semmiből. Megkeresztelték és felkészítették az elsőáldozásra, de neki ezzel kapcsolatban is kétségei voltak. Magamhoz vettem Krisztus testét és vérét, ami egy gyerek számára elég hátborzongató – meséli. – Azt kérdeztem tőlük: mi a franc ez az egész? Valami kísérteties metafora a kannibalizmusra? Maye végül úgy döntött, hogy Elon vasárnap délelőttönként otthon maradhat, és olvashat kedvére.

Errol, aki istenfélőbb volt a feleségénél, megpróbálta megértetni a kisfiúval, hogy vannak dolgok, amiket gyarló érzékszerveinkkel és elménkkel nem ismerhetünk meg. Ateista pilóták nincsenek – mondta, Elon meg hozzátette: És a vizsgaidőszakban sincsenek ateisták. De már korábban arra a meggyőződésre jutott, hogy a tudománynak mindenre van magyarázata, és semmi szükség arra, hogy az ember életébe beavatkozó Teremtő vagy bármiféle istenség fogalmát bevezessék.

Tizenéves korában egyre jobban foglalkoztatta a gondolat, hogy valami hiányzik. A létezés vallásos és tudományos magyarázatában egyformán nem talált választ az igazán fontos kérdésekre – mondja –, például arra, hogy miként keletkezett a Világmindenség, és miért létezik… A fizika mindenre magyarázattal szolgál, kivéve a miértet. Ez vezetett ahhoz, amit ő a serdülőkori egzisztenciális válságának nevez. Kezdtem azzal próbálkozni – mondja –, hogy kieszeljem, mi az értelme az életnek és az Univerzum létezésének. És igazán lehangolt a gondolat, hogy talán egyáltalán nincs is értelme.

Derék könyvmolyhoz illő módon olvasás révén próbálta megválaszolni a gyötrő kérdéseket. Eleinte ő is beleesett a szorongó kamaszok hibájába, és egzisztencialista filozófusokat olvasott: Nietzschét, Heideggert és Schopenhauert. Ettől aztán a zavarodottsága mély kétségbeesésbe váltott. Egyetlen tininek sem ajánlom, hogy Nietzschét olvasson – jegyzi meg.

A szörnyű helyzetből a sci-fi menekítette ki: a játékokat kedvelő, értelmes gyerekek számára az a tudás forrása. Végigolvasta az iskolai meg a helybeli könyvtár teljes sci-fi-állományát, aztán nyaggatta a könyvtárosokat, hogy még és még többet rendeljenek.

Az egyik kedvence, Robert Heinlein A Hold börtönében című regénye egy holdbeli büntetőtelepen játszódik. A telep irányítója egy Mike-nak nevezett szuperszámítógép, amely lassan öntudatra ébred, humorérzékre is szert tesz, és amikor zendülés tör ki a telepen, feláldozza magát. A könyv olyan kérdéseket feszeget, amelyek később Musk életében is központi jelentőségűvé váltak: vajon képes-e a mesterséges intelligencia az emberiség hasznát és védelmét szolgálni, vagy a gépek a saját szándékaiknak megfelelően fognak fejlődni, és egyszer majd veszélyt jelentenek az emberiségre?

Ez a téma áll Musk másik kedvencének, Isaac Asimov Alapítvány-sorozatának tengelyében is. A történet során körvonalazódik a robotika három törvénye, amelyek egymásra épülve biztosítják, hogy a robotok soha ne kerüljenek ki az ember irányítása és ellenőrzése alól. Az 1985-ben megjelent Robotok és Birodalom záró fejezetében egy robot megfogalmazza a mindenek fölött álló Nulladik Törvényt: emberi lények csoportjainak vagy az egész emberiségnek bármilyen veszélytől való megvédelmezése előbbre való akármelyik konkrét személy megvédésénél.2 A sorozat első darabjának (Alapítvány) hősei kidolgoznak egy tervet: egy kis csoport telepest küldenek a Galaxis egy távoli vidékére, hogy megőrizzék az emberiség tudását és méltóságát egy rövidesen beköszöntő sötét korszak évezredeiben.

Több mint harminc évvel később Musk egy kósza Twitter-üzenetben említette meg: ezek a gondolatok vezették arra, hogy az emberiséget űrjáró fajjá igyekezzen formálni, és az ember szolgálatába állítsa a mesterséges intelligenciát. Az Alapítvány-sorozat és a Nulladik Törvény – írta – meghatározó szerepet játszott a SpaceX megalkotásában.

A Galaxis útikalauz

A kamaszéveit leginkább meghatározó sci-fi-olvasmány Douglas Adams legendás műve volt, a Galaxis útikalauz stopposoknak. A fanyar és derűs történet erős hatással volt Musk gondolkodására, és sajátos humort csepegtetett alapvetően száraz és komoly életfelfogásába. Az Útikalauz – mondja – kisegített általános depressziómból, és hamarosan rájöttem, hogy minden kifinomult bonyolultsága mellett káprázatosan mulatságos.

A regényben egy errefelé haladó űrhajó megment egy Arthur Dent nevű földi embert percekkel azelőtt, hogy a Földet egy hipertéri főútvonal építése során megsemmisíti egy idegen civilizáció. Arthur és megmentője ezután keresztül-kasul bejárja a Galaxist, amelynek elnöke, egy kétfejű lény művészetté fejlesztette a kiszámíthatatlanságot. A galaxis lakói megpróbálják megtalálni a Választ az élet, a világmindenség meg minden végső kérdéseire, ezért építenek egy szuperszámítógépet, a Bölcs Elmét, amely hétmillió éven át gondolkodik, és végül megszületik az eredmény: 42. A csalódott tömeg ordítozására a szuperszámítógép kijelenti: …egész egyértelműen ez a Válasz. Hogy őszinte legyek, a probléma szerintem abban rejlik, hogy magatok sem tudjátok, mi a kérdés.3 A dolog mélyen elgondolkodtatta Elont. Abból a könyvből megtanultam, hogy ki kell terjesztenünk a tudatosságunk hatósugarát, hogy pontosabban fogalmazhassuk meg a kérdést, amire a válasz a Világegyetem.

A Galaxis útikalauz és a mély átéléssel játszott szimulációs játékok egy életre elültették benne a gyötrő gondolatot, hogy mindannyian csupán bábuk vagyunk egy sokkalta hatalmasabb lények által játszott szimulációban. Ahogy Douglas Adams írja: van egy elmélet, amely szerint mihelyt valaki felfedezi, hogy mi a célja a Világmindenségnek, azonnal eltűnik az egész, és valami még bizarrabb és megmagyarázhatatlanabb lép a helyébe. Egy másik elmélet úgy tartja, hogy ez már meg is történt.

Blastar

Az 1970-es évek vége felé a Dungeons & Dragons című asztali szerepjáték kötötte le és bűvölte el a fiatalokat. Elont, Kimbalt és a Rive unokatestvéreket is rabul ejtette a dolog; órákon át ültek az asztal körül, és a karakterkártyák meg a kocka segítségével fantasztikus kalandokat éltek át. Az eseményeket a játékosok egyike, a Dungeon Master irányította.

Elon többnyire Dungeon Master volt, és ezt a szerepet furcsa módon szelíd kíméletességgel alakította. Elonnak – mondja Peter Rive – már kiskorában is sokféle hangulata tudott lenni, és sokféleképpen viselkedett. Dungeon Masterként hihetetlenül türelmes volt, ami az én tapasztalataim szerint igazán nem volt nála általános, ha érted, mire gondolok… Néha megtörténik, és olyankor annyira elbűvölő. Ahelyett, hogy ráerőszakolta volna az akaratát az öccsére meg az unokatestvéreikre, minden kialakult helyzetben nagyon részletesen elemezte számukra a lehetőségeiket.

Együtt vettek részt egy Johannesburgban tartott bajnokságon, ahol ők voltak a legfiatalabb játékosok. A Dungeon Master kijelölte a küldetésüket: meg kell mentenetek ezt a nőt, szóval ki kell találnotok, hogy ki a rosszfiú, és meg kell ölnötök. Elon ránézett, és azt mondta: Te vagy a rosszfiú. Úgyhogy megölték. A többórásra tervezett játéknak vége volt. A szervezők azzal vádolták, hogy valamiképpen csalt, és először nem is akarták odaadni neki a fődíjat, de Elon végül kivívta a maga igazát. Azok a srácok hülyék voltak – mondja. – Hiszen teljesen nyilvánvaló volt.

Körülbelül tizenegy évesen látott először számítógépet. Egy johannesburgi bevásárlóközpontban történt; ő percekig csak állt, és megbűvölten bámulta. Akkor már olvastam számítógépes magazinokat – emlékszik vissza –, de a valóságban még soha nem láttam gépet. Aztán ugyanúgy, ahogy annak idején a motorkerékpárral, nyaggatni kezdte az apját, hogy vegyen egyet. Errol kifejezett ellenszenvet érzett a számítógépek iránt, azt mondta, hogy csak időpocsékoló játékokra való, komoly mérnöki munkára nem. Így aztán Elon a különféle alkalmi munkákkal szerzett keresetét gyűjtögette össze, és végül megvásárolta az egyik legkorábbi személyi számítógépet, a Commodore VIC-20-at; olyan játékokat lehetett játszani rajta, mint a Galaxian vagy az Alpha Blaster, amelyekben a játékosnak idegenek támadását kellett visszavernie.

A számítógéphez járt egy tanfolyam is, amelyen hatvan lecke elvégzésével meg lehetett tanulni a BASIC nyelven való programozást. Három nap alatt csináltam meg, közben alig aludtam. Pár hónappal később kitépett egy újsághirdetést egy személyi számítógépekkel kapcsolatos konferenciáról. Az eseményt az egyik johannesburgi egyetem szervezte, és Elon szólt az apjának, hogy szeretne részt venni rajta. Errol ezt is ellenezte. A részvételi díj nem volt csekély – körülbelül négyszáz dollár –, és az egész nem is gyerekeknek szólt. Elon erre azt mondta, hogy életbevágóan fontos lenne, aztán csak állt az apja mellett, és bámult rá. Pár nap múlva megint előhúzta a zsebéből a hirdetést, és megismételte a kérést, addig-addig, amíg Errol felhívta az egyetemet, és kieszközölt egy kedvezményes részvételi díjat Elonnak azzal, hogy majd valahol hátul elácsoroghat. Amikor a végén eljött, hogy hazavigye, azt látta, hogy Elon három professzorral társalog. Ennek a fiúnak mindenképpen kell egy új számítógép – mondta az egyik.

Miután az iskolában fényesen levizsgázott programozásból, kapott egy IBM PC/XT-t, és magától megtanulta a Pascal meg a TurboC++ programnyelveket. Tizenhárom évesen már készített egy videójátékot, melynek a Blastar címet adta; 123 sornyi BASIC-kódot használt fel hozzá, és valami egyszerű assembly-nyelvet a grafika működtetéséhez. A játékot beküldte a PC and Office Technology magazinnak, és meg is jelent az 1984. decemberi számban E. R. Musk aláírással és egy rövid ismertetővel, amely szerint Ebben a játékban meg kell semmisíteni egy idegen űrhajót, amely halálos hidrogénbombákat és státuszsugár-generátorokat szállít. Nem egészen világos, hogy mi az a státuszsugár, de nem hangzik rosszul. A lap ötszáz dollárt fizetett a játékért, Elon pedig készített még kettőt: az egyik hasonlított a Donkey Konghoz, a másik egy rulett- és blackjack-szimuláció volt – a PC and Office Technology mindkettőt megvásárolta.

Így kezdődött Elon életreszóló videójáték-függősége. Ha Elonnal játszol – mondja Peter Rive –, szinte megállás nélkül csinálod, amíg végül már majd éhen veszel. Egy durbani útjuk során Elon kieszelte, hogyan lehet meghekkelni a játékokat a bevásárlóközpontban. Órákon át játszottak anélkül, hogy egyetlen centet is bedobtak volna.

Aztán még nagyobb ötlettel állt elő: állítsanak fel saját játékautomatákat. Pontosan tudtuk – mondja Elon –, melyek a legnépszerűbb játékok, úgyhogy a dolog bombabiztosnak tűnt. Kiszámolta, hogyan lehet a bevételből fedezni a bérleti díjakat. Amikor azonban megpróbálták megszerezni a városi hatóságok engedélyét, közölték velük, hogy szükségük van valakire, aki betöltötte a tizennyolcadik életévét. Kimbal, aki addigra már kitöltötte a vagy harmincoldalas űrlapot, elvetette a gondolatot, hogy az apjukhoz fordulnak. Ő túlságosan kemény pasas volt az ilyesmihez – mondja. – Úgyhogy elmentünk Russ és Pete apjához, ő meg teljesen kiakadt. Így aztán nem lett belőle semmi.

5

Szökési sebesség

El Dél-Afrikából, 1989

Jekyll és Hyde

Tizenhét éves korában, miután hét éven át lakott az apjával, és a dolog egyre elviselhetetlenebb lett, Elon úgy érezte, menekülnie kell.

Errol olykor vicces és kedves volt, de időnként elborult; rémképek és összeesküvési kényszerképzetek szállták meg, és sértegette, gyalázta Elont. A hangulata – mondja Tosca – gyakran egyik pillanatról a másikra teljesen megváltozott. Előbb minden a legnagyszerűbb volt, a következő másodpercben meg komisz lett, és fröcsköltek belőle a szidalmak. Mintha kettős személyisége lett volna. Az egyik percben még kedves és barátságos volt – mondja Kimbal –, aztán hirtelen üvöltözni kezdett, órákon át, szó szerint két-három órán keresztül szidott és leckéztetett, gonosz megjegyzéseket tett, az embernek meg ott kellett állnia és hallgatnia.

Elon unokatestvérei nem szívesen jöttek hozzájuk látogatóba. Az ember soha nem tudhatta, hogy mi várja – mondja Peter Rive. – Megesett például, hogy azt mondta: vettem néhány új motorkerékpárt, pattanjunk rájuk! Máskor meg dühöngött, fenyegetőzött, és, bassza meg, kipucoltatta velünk a vécét fogkefével. Ahogy ezt elmeséli, Peter egy pillanatra elhallgat, aztán kissé habozva megjegyzi, hogy olykor Elon is ugyanígy viselkedik. Ha jó hangulatban van, ő a legfrankóbb, legviccesebb fickó a világon. Ha meg elborul, hát igazán rohadék tud lenni, az ember úgy érzi, mintha tojáshéjakon lépkedne.

Peter egy nap belépett a házba, és ott találta Errolt alsónadrágban; a konyhaasztalnál üldögélt egy műanyag rulettkerékkel – azt próbálgatta, hogy hatással vannak-e a mozgására a mikrohullámok. Megpörgette az asztalon, feljegyezte az eredményt, aztán megpörgette újra, bedugta a sütőbe, és megint feljegyezte. Baromság volt – mondja Peter. Rögeszméjévé vált, hogy találjon valami módszert, amivel nyerhet a játékban. Gyakran elvonszolta Elont a pretoriai kaszinóba (amihez persze fel kellett öltöztetnie úgy, hogy tizenhat évesnél idősebbnek látsszon), és leíratta vele a számokat, miközben ő titokban egy számológéppel piszmogott.

Elon elment egy könyvtárba, elolvasott néhány művet a rulettről, és még egy számítógépes rulettprogramot is írt. Aztán megpróbálta meggyőzni az apját arról, hogy egyik remek ötlete sem fog működni. Errol azonban szilárdan hitte, hogy rábukkant egy mélyebb igazságra a valószínűség kiszámításában; ahogy később elmondta nekem: egy csaknem tökéletes megoldására annak, amit véletlenszerűségnek nevezünk. Megkértem, hogy magyarázza el, mire ő kifejtette: olyan, hogy véletlen, nem létezik. Minden esemény a Fibonacci-sorból következik, mint a Mandelbrot-halmaz. Én felfedeztem a „véletlen” és a Fibonacci-sor közötti kapcsolatot. Van is erről egy tudományos dolgozatom; ha nyilvánosságra hozom, minden tevékenység, ami a véletlenen alapul, végleg összeomlik, úgyhogy nem vagyok benne biztos, hogy megteszem.

Fogalmam sincs róla, hogy ez mit jelent. Elonnak sincs. Nem értem, hogy jutott el ez a tehetséges mérnök odáig, hogy higgyen a boszorkányságban – mondja. – De valahogy sikerült megtennie ezt a különös fejlődési utat. Mindenesetre nagyon határozott, olykor egészen meggyőző tudott lenni. Megváltoztatja a valóságot maga körül – mondja Kimbal. – Egyszerűen kiagyal dolgokat, aztán megrögzötten hisz a maga hamis világában.

Errol olykor nagy magabiztossággal mondott a gyerekeinek olyasmit, aminek az égvilágon semmi köze sem volt a valósághoz. Egyszer például kijelentette, hogy az Egyesült Államokban az elnököt istennek tekintik, és tilos bármi módon bírálni őt. Máskor szédítő történeteket mesélt, amelyekben ő volt a hős – vagy az áldozat. Mindezt olyan szilárd meggyőződéssel adta elő, hogy Elon és Kimbal teljesen elbizonytalanodott a saját valóságfelfogásuk felől. Van fogalmad arról, hogy milyen dolog így felnőni? – kérdezi Kimbal. – Lelki kínzás volt, ami megfertőzi az embert. A végén már azt kérdezed: mi is a valóság?

Én is azon vettem észre magam, hogy belegabalyodom Errol kusza hálójába. Két éven át tartó e-mailezésünk és telefonbeszélgetéseink során a legkülönfélébb beszámolókkal szolgált a gyerekeivel, a feleségével és a nevelt lányával való viszonyáról (amiből két gyermeke is született – erről később), és az irántuk táplált érzéseiről. Elon és Kimbal – mondja – kialakították a saját elgondolásukat arról, hogy milyen vagyok, és ez az elgondolás nem felel meg a tényeknek. Azt állítja, hogy a róla mint lelki bántalmazóról szóló történeteikkel kizárólag az anyjuknak akarnak a kedvére tenni. Maye meg én negyven éve elváltunk, de ő még mindig nincs túl rajta. Amikor azonban feszegetem a dolgot, azt mondja, hogy maradjak meg nyugodtan az ő verziójuk mellett. Nem érdekel, hogy másként gondolják, ha ettől boldogabbak. Nem kívánom, hogy enyém legyen az utolsó szó. Legyen nekik igazuk.

Amikor az apjáról beszél, Elon olykor felnevet, kicsit túl hangosan és kesernyésen. Olyan a nevetése, mint az apjáé. Néhány szava és fordulata, a nézése, a hirtelen kedélyváltozásai mind arra emlékeztetik a rokonait, hogy valahol mélyen odabent ott parázslik Errol személyisége is. A saját viselkedéséből kiérződtek az árnyai azoknak a szörnyű történeteknek, amikről mesélt – mondja az első felesége, Justine. – Abból értettem meg, mennyire nehéz nem engedni, hogy az formáljon bennünket, amiben felnőttünk, bármennyire is nem akarjuk. Néha megkockáztatta, hogy azt mondja neki: Lassan olyan leszel, mint az apád. Ez volt a kódolt kifejezésünk arra – magyarázza –, hogy figyelmeztessem: a sötétség birodalma felé halad.

De Justine azt is elmondja, hogy Elon, aki mindig nagyon erős érzelmekkel kötődött a gyerekeihez, egy alapvető tekintetben különbözik az apjától. Errol közelében valahogy mindig az volt az ember érzése, hogy bármikor nagyon rossz dolgok történhetnek. De ha kitörne a zombiapokalipszis, ott kellene lenni Elon csapatában, mert ő kitalálja, hogyan kell helyrerakni azokat a zombikat. Nagyon kemény tud lenni, és a végén biztosan megtalálja a módját, hogy ő győzzön.

Ám ahhoz, hogy így legyen, lépnie kellett. Ideje volt elhagyni Dél-Afrikát.

Repülőjegy csak oda

Elon győzködni kezdte az apját és az anyját is, hogy költözzenek az Egyesült Államokba. Egyikük sem lelkesedett az ötletért. Úgyhogy aztán arra gondoltam – mondja –, hogy egyedül is elmegyek.

Először arra való hivatkozással kérvényezte az amerikai állampolgárságot, hogy az anyai nagyapja Minnesotában született – de ez nem jött be, mert Maye viszont Kanadában született, és soha nem folyamodott amerikai állampolgárságért. Elon akkor úgy gondolta, hogy első lépésként talán könnyebb lesz, ha Kanadában próbálkozik. Elment a kanadai konzulátusra, és útlevélkérelmet nyújtott be, de nemcsak magának, hanem az anyjának, az öccsének és a húgának is (Errolnak nem). 1989 májusában megérkeztek a kért dokumentumok.

Már másnap reggel indultam volna – meséli –, de a repülőjegy akkoriban olcsóbb volt, ha az ember két héttel korábban rendelte meg. Úgyhogy várnom kellett két hetet. Két héttel a tizennyolcadik születésnapja előtt, 1989. június tizenegyedikén az apjával és a testvéreivel megebédelt Pretoria legjobb vendéglőjében, a Cynthia’sben, aztán kivitték a johannesburgi repülőtérre.

Két hét múlva hazajössz – mondta megvetően Errol. – Te soha nem leszel sikeres.

Errolnak – mint mindig – erről a történetről is megvan a maga verziója, amelyben ő az akcióhős. Szerinte Elon a középiskolás évei végén komoly depresszióban szenvedett. Állapota 1989. május harmincegyedikén, a köztársaság ünnepének napján érte el a mélypontot. A család a felvonulásra készülődött, de Elon nem volt hajlandó felkelni az ágyából. Az apja nekidőlt a szobájában lévő jókora asztalnak, amelyen a régóta használt számítógép állt, és azt kérdezte: Akarsz Amerikába utazni, hogy ott tanulj tovább? Elon rögtön felélénkült, és lelkes igennel válaszolt. Az egész az én ötletem volt – folytatja Errol. – Egészen odáig egyetlen szóval sem említette, hogy Amerikába akarna menni. Úgyhogy azt mondtam neki: rendben, akkor holnap elmész, felkeresed az amerikai kulturális attasét, aki jóbarátom a Rotary Klubból.

Ez a történet Elon szerint nem más, mint egy újabb, aprólékosan kidolgozott fantazmagória, amelyben megint csak Errol a főszereplő. 1989-ben, a köztársaság ünnepén neki már megvolt a kanadai útlevele, és megvette a repülőjegyet is.

Kiegészítő jegyzetek

1 Shakespeare: V. Henrik, 1. felvonás, 1. szín, Lévay József fordítása.

2 Füssi-Nagy Géza fordítása

3 Molnár István fordítása.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Noto Serif Display – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License