A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alexandra Benedict: MURDER ON THE CHRISTMAS EXPRESS

Copyright © Alexandra Benedict, 2022

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

All rights reserved.

Fordította

Pataricza Eszter

Hungarian translation © Pataricza Eszter, 2023

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Rácz I. Péter

Kézirat-előkészítő Hack Orsolya

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 244 9

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

Ez a könyv szépirodalmi mű. A nevek, szereplők, helyszínek és események vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktívek. Bármilyen hasonlóság élő vagy halott személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csupán a véletlen műve.

„Gyorsabban, mint tündér vagy boszorka,

Repül a sok ház, híd, kert, bokor, fa

És mint egy sereg, mielőtt támad,

Lovak, bikák csatasorba állnak.

Hegyek, völgyek jönnek-mennek egyre,

Olyan a kép, mintha eső esne,

Egy pillanat, s annyi mindent látok

Suhannak a színes állomások.”

Robert Louis Stevenson: Vonatablakból

(Papp Gábor Zsigmond fordítása)

Katherine Armstrongnak

– a szerkesztőnek, barátnak és briliáns kvízjátékosnak

Prológus

December 24.

Meg nem hagyta, hogy a férfi sírni lássa, ezúttal nem. Kirohant a szalonkocsiból, bár tudatában volt, hogy a telefonkamerák őt pásztázzák. Könny marta a szemét, ahogy végigbotorkált a fülkéjükhöz vezető folyosón. A vonat mintha suttogott volna neki: nem szeret téged, nem szeret, sosem szeretett.

A kulcskártya után kotorászva a háta mögé pillantott. Grant nem követte. Pedig ő azt akarta, hogy kövesse. Akarta a harcot, amit szerelemnek érzett, és a békét, ami azután következett, hogy a férfi kijózanodott és bocsánatért esedezett. Ugyanakkor tisztában volt vele, mi is történhet, ha megteszi. Ami már majdhogynem meg is történt. De ma este nem készült meghalni.

Belépett a kétszemélyes hálókocsifülkébe, bezárta az ajtót, és magzati pózba gömbölyödött az ágyon. Egy párnát szorított a mellkasához, ringatózva dajkálta. Úgy érezte, a szíve kettéhasadt, akár egy karácsonyi keksz, és csak a belérejtett papírcsíkon olvasható ócska vicc maradt belőle.

Arra gondolt, hogy elmegy ahhoz a nőhöz, Rozhoz – a volt nyomozóhoz, aki úgy nézett ki, mint Kate Bush. Talán ő tudna segíteni.

Aztán megszólalt a telefonja.

És újra.

Ránézett a képernyőre – betagelték egy videóban, és az értesítések százával gyűltek fel. A vonat meg a szíve is mintha gyorsabban zakatolt volna. A videót egy perccel korábban tették közzé. Valaki lefilmezte az egész vitát közte és Grant között, az elsuttogott vádaskodástól és a visszaordított tagadástól kezdve addig, hogy Meg kirohan.

Nézte, ahogy a kommentek egymást követően megjelennek. Mint mindig, most sem bírta megállni, hogy ne olvassa el őket:

Lyndyhop2010: Én Meggel vagyok!

Meg4Eva:

TipTopTetkó: A srác rendben van – a lánynak ki kéne bírnia mellette. Én megtenném!

Megadolon: HAGYD ŐT, MEG! Gyere és ülj inkább az arcomra!

RomlottPróféták: Ne bízz benne, higgy nekem!

Nastasha_Roberts: A csaj kész idegroncs. Tutira szed valamit. Az ilyet mindig észreveszi az ember.

ICD3adp30pl3: Fake news. Megrendezték az egészet. Mindketten kamu partnerek, a többi meg szerepjátékos.

Meg lecsekkolta a Twittert – a #meglármásszerelmicivódás volt a trend.

Érezte, amint elönti a rosacea-pír, hogy passzoljon a megaláztatáshoz. Tudta, hogy Grant mit mondana: „Váltsd ezt lóvéra!” Olyan volt, mint Koppciherci a Grimm-mesékből – bármit arannyá tudott változtatni, különösen, ha a lány ettől sápadtnak és törékenynek érezte magát. Grant már holnap estére eladta volna a sztorit az egyik magazinnak, a lány pedig vele együtt kerülne a címlapra, a mosolygóstól igen távoli, ámde a filter jótékony hatását nem nélkülöző szemmel.

Ezúttal nem. Azok után nem, amit a férfi suttogott neki, amikor azon az asztalon szerencsétlenkedett. Az emberek megkérdeznék, hogy miért nem kelt ki magából korábban, vagy miért nem hagyta el a férfit. A szerencsések, persze, mert őket sohasem bántalmazták. Nem értették, hogy ha valaki ki van éhezve a szeretetre, az a száraz kenyérmorzsák után is vágyat érez.

Nem számít, hogy ki mit mond, többé már nem. Vissza fogja követelni a történetét. Elmondja az igazságot. Az egészet. Mindent, amit oly sokáig rejtegetett és videóklipekbe mentett el. Most jött el az ideje, hogy kiadja őket, és önmagát is. És talán felemeli a szavát azért a sok emberért, akiknek ez nem sikerült. Elindítja a saját hashtagjét: #Megtoo.

Elővette a púderkompaktját, és megnézte magát a tükörben. Sötét pupillái visszatükrözték az arcát. A szemceruza szénpora és a szempillaspirál festéke végigfutott az arcán, csíkokat hagyva az alapozóján. Elővette a legújabb adag promóciós mintát, amit tesztelésre küldtek neki, és kijavította a legdurvább sminkelkenődéseket, eltakarva az alapozón áttűnő piros foltokat. Ha már úgy döntött, hogy csúnyán elsírja magát a kamera előtt, akkor legalább csinosnak akart tűnni közben.

Körfény bekapcsolva, szűrő aktiválva, majd beírta a telefonjába azokat a márkákat, amelyek az Instagram élő adásának kezdete fölött fognak felvillanni. Ma jött el annak a napja, hogy felfedje elárulásra váró titkait. Egy karácsonyi ajándék a követőinek és egy virgács a krampuszoktól Grantnek. A karrierjének sem ártana – hiszen a TikTokon sosem áll meg az óra, és ezzel visszaszerezhetné a figyelem egy részét, amit elvesztett. Nyugodtnak kellett maradnia, hitelesnek kellett tűnnie, miközben népszerűsíti a márkákat. Mert az említései felrobbantják az internetet, így bebiztosíthatja elbizonytalanodott szponzorait.

Olyan mély levegőt vett, amilyet csak a tüdeje megengedett. Felemelt egy dobozos üdítőt, amiért fizettek neki, hogy eladja, makulátlan szájához illesztette, majd megnyomta az Élő adás feliratú gombot:

Leengedte a dobozt, és úgy cuppantott az ajkával, mintha valami finomat kóstolt volna. „Üdv mindenkinek! Mondtam, hogy később visszajövök. A dolgok nem egészen a terv szerint alakultak. Ahogy valószínűleg már láttátok, Grant és én megint veszekedtünk. Általában nem engedném, hogy így lássatok.” A szemére mutatott, ami bedagadt és horrorba illőn elmaszatolódott rajta a festék. Az őt néző emberek sokasága immár fergetegként nőtt. Ez volt az ő pillanata. „Normális esetben rendbe hoznám magam, és folytatnám. De ma nem. Ma elmondom nektek a titkokat, amelyek a Granthez fűződő kapcsolatom mögött rejlenek.”

Ennyi egyelőre elég lesz, hogy horogra akassza őket. Itt az ideje a további promóknak. Meg tovább beszélt, arról, hogy ellenálló, akárcsak a smink, ami a könnyek ellenére is megmaradt az arcán.

Aztán amikor úgy érezte, hogy talán elveszíti a hallgatóságát: „Szóval a következőket kell elmondanom. Már elkezdtem azokkal a töredékekkel, amelyeket titokban rögzítettem, de most érzem elérkezettnek az időt, hogy elmondjam az igazságot. A smink és a fotózások, a Hello! magazinban és más oldalakon megjelent történetek mögött…”

A vonat megrázkódott, aztán mintha kilengett volna oldalra. A fékek sikoltoztak. A fürdőszoba ajtaja kivágódott, és a falnak csapódott. A kocsi enyhén megbillent, megdőlt. Meg az ágy sarkába mászott, és erősen szorította a telefonját. „Mi történik?” – kérdezte a készüléktől, mintha bárki, aki nézi, tudná vagy tudna segíteni.

A vonat csikorogva megállt.

A dekoráció darabjai, amiket korábban készített és felrakott, nekilódultak és ráestek. Dizájner táskák csúszkáltak a fülkében. Az ékszeres doboza leesett a mosdókagylóról, az új szemhéjfesték-palettával együtt, amelyből a szeder és füst árnyalatú por szétterült a padlón. A kompakt tükör lecsúszott az ágyról, és megrepedt, ahogy a falnak csapódott.

Meg ott maradt, ahol volt, és várta, hogy a világ elcsituljon körülötte. A folyosóról sikolyokat és kiabálást hallott a közeli kabinok felől.

Néhány pillanat múlva: csend. Lehúzta az ablakot, beengedve egy fuvallatnyi levegőt. Végignézett a kanyargós pályán, de nem látta, mi történt, csak a sűrű, téli sötétséget. Más ablakok is kinyíltak.

„Hát, fogadok, hogy nem számítottatok vonatszerencsétlenségre… – mondta, és visszafordult a telefonja kamerájához. – …ahogy én sem, pedig az életem már régóta az volt. De Grant hamarosan itt lesz, úgyhogy most kell elmondanom nektek. Muszáj beszélnem.” Mély levegőt vett, és egyenesen a kamerába nézett, tudta, hogy a szemei tágra nyíltak, a pupillái hatalmasak. „Grant eleinte csodálatos volt. A megtestesült romantika. A terapeutám ezt szeretetbombázásnak nevezte. De Grant hamarosan…”

Meg elhallgatott. Kinyílt az ajtó. Egy láb volt az ajtóban. Granté. A lány először megkönnyebbült, és azt mondta: „Grant, ó, ez…” Aztán a férfi belépett és becsukta az ajtót. Az a tekintet ült az arcán. „Kérlek, ne…” De a szavak szénporrá váltak a torkában. A férfi keze Meg nyaka felé nyúlt.

A lány hátralépett, a telefonját tapogatta, és véletlenül kikapcsolta a felvételt, majd a földre ejtette, a férfi sarka pedig összezúzta a képernyőt. A lány az arcához emelte a kezét. Nem kellett médiumnak lennie ahhoz, hogy tudja. Ez volt az az éjszaka, amikor meghalt.

1

December 23.

Már csak egy nap volt hátra szentestéig. Egyetlen autó sem moccant a Regent Streeten, a kocsisor tíz perce nem mozdult. A taxióra azonban még mindig ketyegett, fontokat és perceket számolt fel.

– Hánykor indul a vonata? – kérdezte a taxisofőr, miközben lehalkította a rádiót és hátrafordult.

– Negyed tízkor – válaszolta Roz, tekintetét az órára szegezve. Tíz perc híján kilenc óra volt.

A sofőr felcsattant:

– Ebben a forgalomban?! Karácsonyi csoda kell ahhoz, hogy időben odaérjünk a Eustonhoz. Kénytelen lesz a következő vonattal menni.

– Ez a hálókocsis szerelvény – mondta Roz. – Az utolsó karácsony előtt. El kell jutnom Skóciába. A lányom vajúdni kezdett, hat héttel korábban.

A sofőr tekintete két kisgyerek fényképére siklott a műszerfalon. Fájdalmas kifejezés ült ki az arcára. A nő késztetést érzett, hogy rákérdezzen, aztán elhessegette a gondolatot. Se inge, se gallérja. Neki a saját zűrös életét kellett rendbe tennie.

– Mennék én másfelé – hümmögte a férfi –, de mindenütt áll a forgalom. Baleset a Charing Cross Roadon. Egészen a Regent Streetig gyűrűzik. Nem közlekednek más vonatok az éjszakain kívül?

– Mindre elkeltek a jegyek – felelte Roz, feltartva a telefonját. – Utánanéztem.

Ezzel leengedte az ablakot, remélte, hogy a kinti látvány eltereli a figyelmét az aggodalmakról a fejében. A hideg levegő úgy tört be, mint az első újévi vendég, aki eladdig a küszöbön várakozott. Ajándékot vásárlók nyüzsgő hada suhant el mellettük, sálakba és sapkákba burkolózva. A londoni éjszakai égbolt a közelgő hó lila ígéretét hordozta. Ez a lánya, Heather hajára emlékeztette. Roznak most Heatherrel kellene lennie, fogni a kezét, vacsorát vinni neki, feltölteni a szülőmedencét, megtenni bármit, amit csak tud. Előre kellett volna látnia, hogy koraszülés lesz, de ennyi erővel sok minden mást is meg kellett volna tennie életében, mégsem tette. Heather terhességének kezdetén megígérte, hogy korengedményes nyugdíjazást kér a rendőrségtől, és néhány hónappal a szülés előtt visszaköltözik Skóciába. A terv szerint Roz segített volna gatyába rázni a házat, hogy felkészüljenek az újszülött baba viharára. De aztán Roz úgy döntött, hogy még lezár egy utolsó ügyet, mielőtt elmegy, erre most Heatherre korábban jött rá a szülés. Így Roz nem volt ott a lánya mellett. Ahogy máskor sem.

Megnézte a telefonját. Sem Heathertől, sem a menyasszonyától, Ellie-től nem érkezett új WhatsApp-üzenet. És az éjszakai vonat applikációja még mindig azt mutatta, hogy időben indul.

A taxisofőr újra bekapcsolta a rádiót. A „December Will Be Magic Again”-t játszották. Kate Bush hangja szárnyalt, majd elhalkult, ridegen és erősen, akár a hó. Roz régen szerette ezt a dalt, de a december már nagyon régóta nem volt varázslatos.

Fölötte a híres Regent Street-i angyalok bontogatták kivilágított szárnyaikat. A nőt Hannibal Lecterre emlékeztették, aki A bárányok hallgatnak című filmben megnyúzott egy rendőrtisztet, majd a cellájára akasztotta, akár egy kifordított angyalt. Nem valószínű, hogy az ünnepi előkészületekre utaltak ezzel. Égi lények hiányában egyedül kellett eljutnia az állomásra.

– Itt kiugrom – mondta, és felkapta a csomagjait. – Mivel tartozom?

A taxisofőr megállította az órát.

– Huszonnégy font hatvan – mondta, és bocsánatkérően megvonta a vállát.

A bankkártyáját a gépre simítva Roz hozzáadta a borravalót, és imádkozott a Mastercard istenéhez, hogy átmenjen az utalás. Egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig tartott a dolog, aztán kigördült a nyugta.

– Köszönöm! – kiáltotta Roz, miközben kikapta a táskáit a taxiból.

– Remélem, odaér időben! – udvariaskodott a sofőr, majd ismét a gyerekei képére pillantott, és keresztet vetett.