ÉRIC VUILLARD

SZEGÉNYEK
HÁBORÚJA

Budapest, 2021

Fordította

Tótfalusi Ágnes

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Éric Vuillard: La guerre des pauvres

Copyright © Actes Sud, 2019

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Tótfalusi Ágnes, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

A Münzer Tamás-idézeteket Tatár György fordításában adjuk közre.

A Münzer Tamás írásaiból válogatott kötet:
THOMAS MÜNZER: A GIDEON KARDJÁVAL.
Európa Könyvkiadó–Helikon Kiadó, 1982.
(Válogatta, fordította, a jegyzeteket összeállította
és az utószót írta: Tatár György.)

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Szakmai lektorálás Bihari Péter

Előkészítés Szilasi Éva

Korrektor Takács Andrea

Borítóterv Somogyi Péter

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-568-137-2

Az apját felakasztották. Úgy zuhant a mélybe, mint egy liszteszsák. Bizonyára egész éjszaka a vállukon cipelték, aztán már nem adott ki hangot: földdel volt tele a szája. És lángra lobbant a világ. Égtek a tölgyfák, a mezők, a folyók, a galaj az árokparton, a kiapadt föld, a templom, minden. Tamás tizenegy éves volt ekkor.

Tizenöt éves korában titkos ligát alapított a magdeburgi érsek és a római egyház megbuktatására. És sokat olvasott: Római Szent Kelemennek A korintusiakhoz írt első levelét, Szmirnai Szent Polikárpnak A filippiekhez írt levelét, Hierapoliszi Szent Papiasztól Az Úr mondásainak magyarázatát. Néhány társával Isten csodáit magasztalták, hálóköntösben átkeltek a Jordán folyón, krétával rajzolták a földre a kozmikus kereket, a gyülekezés jelét, majd egyenként végignyúltak benne, és keresztbe fonták a karjukat, hogy az Ég leszálljon a Földre. Akkor Tamás visszagondolt az apja holttestére; a nyelve óriásira duzzadva lógott ki a szájából, mint egy végső, kiszikkadt szó: „Örömben éltem, de csak szörnyű fájdalom és reményvesztettség révén egyesülhetünk Istennel.” Ez volt az ő hite.

Azt mondják, hogy Stolbergben élt egy szőlősgazda, akit Barthol Munzernek hívtak. Említés esik továbbá egy bizonyos Monczer Berldről és egy Monczers Merthetről is, de róluk nem tudni semmit. És volt egy bizonyos Thomas Miinzer is, aki egy kocsmai csetepatéban vesztette az életét. Nem tudjuk, hogy ököllel vagy egy fahasábbal vágták-e agyon, és azt sem, hogy rokonságban állt-e a másik Münzer Tamással, azzal a bizonyossal, akinek az apját a stolbergi őrgróf parancsára 1500 körül ismeretlen okból kivégezték; egyesek szerint felakasztották, mások szerint megégették.

Ötven évvel azelőtt, Mainzból kiindulva izzó massza ömlött végig egész Európán, áthömpölygött a városok dombjai között, a nevek betűi között, végigömlött az ereszcsatornákon, a gondolatok tekervényeiben, és az összes betű, gondolattöredék, írásjel egy-egy vasdarabba dermedt. Fatálcákra rendezték őket. Kezek ragadták ki egyiket a másik után, és szavakat, sorokat, oldalakat rakosgattak ki belőlük. Tintával kenték be őket, és egy rendkívüli erő lassan egy papírlapra préselte a betűk lenyomatát. Ezt több tucatszor megismételték, majd négyrét, nyolcadrét és tizenhatodrét hajtogatták a lapokat. Ezután egymásra illesztették, egymáshoz ragasztották és összevarrták, majd bőrbe kötötték őket. Csináltak egy könyvet. A Bibliát.

Három év alatt száznyolcvanat készítettek belőle, míg egy szerzetes ez idő alatt csak egyetlenegyet tudott lemásolni. És szaporodni kezdtek a könyvek, mint testben a kukacok.

A kis Münzer olvasta a Bibliát – Ezékiellel, Hóseással, Dániellel nőtt fel; igen ám, de ez Gutenberg Ezékielje, Gutenberg Hóseása volt, és az ő Dánielje volt; és miután Tamás belépett a kitárt, korhadt ajtón, amely a padlót súrolta, még hosszú percekig odalent maradt, az öreg konyhában, és a szemét dörgölte. Nem tudta, mit látott, és azt sem, hogy mit kellene látnia. Magányos volt, mint egy tolvaj, és ártatlan.

Telt-múlt az idő; az anyjával élt, bizonyára nagyon szűkösen. Gyakran fájt a szíve. A tölgyfák és a fenyők alatt, a Harz hegység sovány földjén, miközben a többi gyerekkel futkosott a disznók után, néha biztosan megtorpant, egyedül nagyon ostobának érezte magát, és sírva fakadt. Igen, magam előtt látom őt egy fekete kavicsokat görgető folyócska partján, a Wipper vagy a Krebsbach partján, édes mindegy, vagy az egymásra torlódott kövekkel borított, morzsalékos falú, keshedt tőzegláp-szőnyeges, szomorú kis dombok lejtőin, a Bode vagy az Oker folyó völgyében, keserűségtől és szeretettől fulladozva.

Később Lipcsébe ment tanulni, plébános lett Halberstadtban, Braunschweigben, majd prépost itt és amott, végül, sok küszködés után Luther Márton plebejus hívei között, 1520-ban előbújt az odújából: kinevezték Zwickauba prédikátornak.

Zwickau

Szászország határain kívül alig ismeri bárki is Zwickaut. Csak egy kisváros az isten háta mögött, olyan, mint a többi. A Zwicker jelentése, „csíptető”, a Zwickelé „betoldás”, a Zwiebelé „hagyma”, a zwiebeln pedig azt jelenti, hogy „megkínoz, meggyötör”. De a Zwickau semmit nem jelent, hacsak nem azt, hogy hagymahéj, durva pofák és szerencsés ügyletek, igen, ezt jelenti Zwickau: durva pofák és szerencsés ügyletek. Mert Zwickauban szőnek, csak szőnek szakadatlanul, mindenki számára, a frankfurti és drezdai népek számára; sőt azt mesélik, hogy abban az időben még Párizsban is akadtak olyanok, akik Zwickauban szőtt lepedőn aludtak. Meg aztán a földet is vájják Zwickauban, szenet bányásznak. Ezért a Welserek és a Fuggerek után közvetlenül a zwickaui polgárok következnek a sorban.

A városi polgárok is hallhatták Münzert prédikálni a Szent Mária-templomban, ahol Egranust helyettesítette egy darabig. Miután Egranus visszatért, áthelyezték a Szent Katalin-templomba, a takácsok és bányászok plébániájára. Münzer itt egészen biztosan megismerkedett a zwickaui próféták csoportjával: Nikolaus Storchhal, Mark Thomas Stübnerrel és Thomas Drechsellel. A három árnyalak szenvedélyesen prédikált, eksztázisban, víziókban és álmokban fürdőzve, és lesték a pillanatot, amikor a Jóisten közvetlenül szól hozzájuk. Az állításuk: csak az önkéntes és tudatos keresztelkedés az elfogadható. Ó! Némileg divatjamúltnak, a futóbolondok racionalizmusának, a misekancsók Aufklärungjának tűnhetett a keresztelésnek ez a gondolata. Ami voltaképpen nem volt más, mint az egyházak korrupciójára, a doktrínák és a szentségek irracionalitására való reakció. A zwickaui holdkórosok ugyanis nem Aquinói Szent Tamástól és Szent Ágostontól vették az ötletet, de nem ám, ők Erasmust és Nicolaus Cusanust, Ramon Llullt és Husz Jánost olvasták, vitatkoztak és érveltek, meztelenül akartak megmerítkezni az igazságban.

A város tehát két részre szakadt. Az egyik oldalon, a Szent Mária-templomban a patríciusok imádkoznak, a másik oldalon, a Szent Katalinban a plebejusok. A szegényeknek jut a ráció és a tisztaság; Münzert előttük állva önti el az indulat, közöttük kezd újra sajogni a sebe. És beszélni kezd. És ők hallgatják a beszédét. Az Evangéliumot idézi: „Nem szolgálhattok az Istennek is, a Mammonnak is”. Münzer hisz abban, hogy lehet olvasni a szövegeket egészen egyszerűen, betűhíven; hisz az autentikus és tiszta kereszténységben. Hisz abban, hogy Szent Pálnál minden meg van írva feketén-fehéren, hogy az ember mindent megtalál az Evangéliumban, ami kell. Hát ebben hisz Münzer Tamás.

És ezt is prédikálja a szegény takácsoknak, bányászoknak, a feleségüknek, az összes zwickaui nincstelennek. Az evangéliumot idézi, és felkiáltójelet tesz utána. És hallgatják őt. És a szavai nyomán felélednek az indulatok, mert a takácsok nagyon is érzik, hogy ha egy szálat kihúzunk, az egész szövet lebomlik, és a bányászok nagyon is érzik, hogy ha elég mélyre ásunk, az egész boltozat beomlik. Tehát szép lassan ráébrednek, hogy idáig hazudtak nekik. Már régóta valami zavaros, kellemetlen érzés kínozza őket, egy rakás dolog nem volt világos előttük. Nemigen értették, hogy Istennek, a koldusok istenének, akit két tolvaj között feszítettek keresztre, miért van szüksége ilyen nagy ragyogásra, földi helytartóinak miért van szükségük ekkora pompára – ettől bizony néha összezavarodtak. Miért van az, hogy a szegények istene különös módon a gazdagok oldalán áll, a gazdagokkal tart, mindig, de mindig? Miért éppen azoknak a szájával üzeni, hogy adjuk oda mindenünket, akik mindent megszereztek maguknak?

Isten
ÉS A NÉP
EGY NYELVET BESZÉL

Alig egy évvel később Münzert elkergették Zwickauból. Ekkor Csehországba ment, amely akkortájt nagy forrongásban volt. Nem olyan régen következett be a nagy egyházszakadás. Ahogy szinte mindenütt, Csehországban is az egyik eretnekségből a másikba esett a nép. Minden országban eluralkodott a tisztaság utáni vágy, felvillanyozta a tömegeket, és durván megakasztotta a megfáradt szólamokat. A Lélek váratlanul megjelent az otthonokban. A békák éjszakánként egy kimondhatatlan igazságot kuruttyoltak, de hamarosan kimondatik ez az igazság. A keselyű csőre a hullák húsát marcangolta, de őt is szóra bírják nemsokára. És végre úgy látszott, hogy a Bibliának a közönséges emberi ész számára is felfoghatónak kell lennie. Ám az első nagy lépést Angliában tették meg, kétszáz évvel azelőtt. John Wycliffnek volt egy gondolata, ó, egy egészen aprócska gondolata, egy jelentéktelen kis ötlete, amivel mégis nagy vihart kavart. John Wycliff azt eszelte ki, hogy közvetlen kapcsolat létezik Isten és ember között. Ebből a gondolatból logikusan következik, hogy az Írás elegendő iránymutatásul szolgál mindenki számára. És ebből a második gondolatból fakad egy harmadik: ezentúl nincs szükség a főpapokra sem. A végső konklúzió: fordítsuk le angolra a Bibliát! Wycliffnek – aki, mint látjuk, nem volt szűkében a príma ötleteknek – akadt még két-három borzalmas gondolata: például azt ajánlotta, hogy sorshúzással válasszák ki a pápát. És ha már lendületben volt, előhozakodott még egy őrültséggel: közölte, hogy a szolgaság bűn. Majd az is kijelentette, hogy ezentúl a papságnak evangéliumi szegénységben kell élnie. De amivel igazán feldühített mindenkit: mentális eltévelyedésnek minősítette és tagadta az átlényegülést. És végezetül következett John Wycliff legiszonyatosabb állítása, tudniillik, hogy az emberi lények egyenlők.

Erre már záporozni kezdtek a pápai bullák. A pápa dühbe gurult, és ha a pápa dühbe gurul, záporozni kezdenek a bullák. Még hogy angolra fordítani a Vulgatát, micsoda borzalom! Ma már a legrövidebb használati utasítás is angol nyelvű, az angolt beszélik mindenütt, a pályaudvarokon, a nagyvállalatoknál és a repülőtereken, az angol a kereskedelem nyelve, és mostanság a kereskedelem az Isten. De abban az időben latinul szóltak a fontos bejelentések, az angol pedig a rongyszedők, a zsoldosok nyelve volt. Erre John lefordítja a Vulgatát, Szent Jeromos fenséges latinját britishre, a vaskos, bumfordi alakok keveréknyelvére, cáfolja az átlényegülést – hát nem tiszta bolond? –, és kiküldi a vidékre a tanítványait, szegény embereket, hogy az ő tanait prédikálják. Nyilván túl sok Szent Ágostont és Lactantiust olvasott, és megzavarodott az elméje. A lollardok pedig fennen hirdetik hóbortos eszméit a szent szegénységről, ezt az egalitarista kulimászt, azok a devoni bugrisok pedig vészes mohósággal fellefetyelik. Nyomorúságos, düledező tanyáikon, ahol lassan éhen halnak a gyerekeik, megszólítja őket ez a dolog, a közvetlen kapcsolat Istennel, akiről annyit hablatyolnak nekik – a közvetlen kapcsolat, a papok közvetítése nélkül, a tized nélkül, a bíborosok fényűző életmódja nélkül; ez az evangéliumi szegénység, ez az ő életük!

„Add el, amid van… Aztán gyere, és kövess engem!”, mondta állítólag Jézus; ez a parancs örökkévaló, egy újfajta emberséget követel. Rejtélyes és csupasz. Csúfot űz a világ hatalmasságaiból. Létezik olyan szegénység, ami nem pusztít, hanem felmagasztal. Ez a nagy talány: szeretni a szegényeket annyit tesz, mint szeretni a gyűlöletes szegénységet, nem megvetni többé. Annyit tesz, mint szeretni az embert. Hiszen az ember szegény. Gyógyíthatatlanul. Mi vagyunk a nyomorúság: a vágy és az undor között kóválygunk. A történelemnek ebben a pillanatában, amikor Wycliff utat nyit annak a valaminek, ami majd a reformáció lesz egyszer, Isten és a nép egy nyelvet beszél.

Róma természetesen elítélte John Wycliffet, és hiába volt mély és őszinte a beszéde, elhagyatva halt meg. Több mint negyven évvel a halála után, a konstanzi zsinat elítélte, exhumálták a holttestét, és elégették a csontjait. Makacsul és kitartóan gyűlölték.

TARTALOM

Münzer Tamás története

Zwickau

Isten és a nép egy nyelvet beszél

Csehországban

Az egész világ

A szó

A hercegekhez intézett prédikáció

A nyár dörömböl az ajtónkon

Az egyszerű emberek felkelése

Az utolsó levelek

A szavak

A frankenhauseni csata

A lenyakazott Münzer