Tartalomjegyzék

Bevezető

1. fejezet – Zé

2. fejezet

3. fejezet – Léna

4. fejezet – Zé

5. fejezet – Léna

6. fejezet

7. fejezet – Zé

8. fejezet – Léna

9. fejezet – Zé

10. fejezet

11. fejezet – Léna

12. fejezet – Zé

13. fejezet – Léna

14. fejezet – Zé

15. fejezet – Léna

16. fejezet – Zé

17. fejezet – Léna

Tormási Vyktória

Szerethetetlen

©Tormási Vyktória

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/TormasiVyktoria/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-67-8

mobi ISBN: 978-615-6182-68-5

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

,,Annak titka, hogy az életből a lehető legnagyobb termékenységet és élvezetet hozd ki:

Élj veszélyesen! Építsd a városod a Vezúv lejtőjére!”

Nietzsche

Bevezető

A cigaretta parazsa veszedelmes sistergéssel szisszen fel a sötétben, fikarcnyit sem árulva el a túlvégén lévő alakról. Pillanatnyi fénycsóva villantja meg szúrós, elszánt tekintetét, majd újra a homályba illan. Sercegve hamvad el, maradékát egy fekete bőrbakancs tapossa kegyelmet nem ismerve a földbe.

– Készen állsz? – hallatszik egy dörmögő hang a túloldalról.

– Mindig – hangzik a felelet, a bakancs csikordul a betonon.

Motor dörmögő hangja harsan a csendes éjszakában, fénycsóva árasztja el az előtte elterülő nedves aszfaltot. Eső-áztatta szabadság illata lengi be az egész környéket. Az eső, mely elmossa az árnyak mocskos köpetét, s új lehelettel nyitja meg a világ színpompás kapuit. Új lehetőséget ad az eső. Új világot. Eláztatja a régit, s nedves lehetőséget ad a következő döntésnek. Sötét árnyak gyülekeznek oldalt, s mind a világosság felé bámul.

– Ne most halj meg, tesó! – hangzik dörmögő hangján a jókívánság, mely már rituálévá vált. Megszokott, mára már monoton szeánsszá, mintha ez az egy mondat bármiben is segíthetne. De a tudat, hogy ha nem mondják ki és megtörténik a baj, örökké kísérteni fog. Olyan ez, mintha a lottót ugyanazokkal a számokkal játszanád újra meg újra. És egyszer nem adod fel, s akkor húzzák ki azokat. Életed végéig keresed a miérteket, és hibáztatod magad. Egy mondaton nem múlik az élet, de a józan ész talán annál inkább.

– A halál nem döntés kérdése. Jön, amikor itt az ideje. – Olyan megszállott nyugalommal hangzik el ez a mondat, mintha ténylegesen a következő kanyarban várná a halált az illető.

– Utálom, mikor ilyeneket mondasz.

Felharsan a motor, füstfelhőt hagyva maga után.

– Hé, a sisakod! – kiabál Dávid, de barátja már rég hallótávolságon kívül van. Bár talán akkor is így lenne, ha közvetlenül mellette állna. – Ne most halj meg, tesó! Ne most! – mantrázza újra meg újra a szokásos mondatokat a távolodó alaknak. Ha hinne Istenben, elmondana akár egy imát is. De ő, mint körülötte oly sokan, már elvesztették a Teremtőbe vetett legapróbb hitüket is. Csak a mai nap a szent, az egyetlen Isten a holnapjuk, melyben úgy reménykednek, hogy eljön, mintha a legnagyobb hatalom lenne az egész Univerzumban. A holnap az egyetlen gyarlóság, melyben bátor lelkük elérzékenyülve hisz. Melyet félő, hogy nem élik meg, de remélik.

1. fejezet – Zé

Érzem, ahogy az életmentő adrenalin végigfut a gerincemen, eljutva az agyamig, ahol a vészcsengőt – mely jelezné, hogy ebből hatalmas baj is lehet – már rég kikapcsoltam. Nem létezik veszély, csak rossz mozdulat. Ahogy a kerekek suhannak a nyirkos aszfalton, az eső itt hagyott illata keveredik a benzinszaggal. Távolról hallom a tömeg sikítását, habár tudom, csak pár méterre állnak tőlem. Otthonról megszökött, lázadó tinilányok, akik azt hiszik, hogy attól válnak menő csajszivá, ha olcsó sört vedelnek egy rossz hírű, bőrdzsekis fazon oldalán, akit apuci biztosan a közelükbe se engedne. Megszöknek a rózsaszínre festett erődítményükből, hogy éljenek egy kicsit.

Ha tudnák, hogy az élet korántsem itt kezdődik el! Mindig is érdekesnek tartottam az embereknek azt a tulajdonságát, hogy mindig az kell nekik, ami nem az övék. A gazdagok, akiknek megvehető minden pénzen, a szabadságra vágynak, hogy apuci meg anyuci ne szóljon bele az életükbe. A „hiszen nem minden a pénz” jelmondattal járják az utcákat, és tékozolják el a lehetőséget, ami megadatott abból fakadóan, hogy jómódú családba születtek bele. A szegények pedig, kiknek szabadságuk a végtelen óceánnal egyenlő, a pénzért könyörögnek. Bármit megadnának egy kis lebzselésért, hogy ne kelljen nap mint nap azon aggódniuk, mit hoz a jövő számukra: vacsorát az asztalra, vagy korgó gyomortól nyugtalan álmokat.

Érdekes az ember. Soha nem becsüli, amije van, mindig a másé kell. Pedig ha egy kicsit összefognánk, mindenkinek meglenne az áhított álma. De amellett, hogy vágyakozó, önző is az ember. Hiába kell neki a másé, a sajátjából nem adna egy fikarcnyit sem. Hisz’ az neki alanyi jogon jár. Az övé. A tulajdona. De más lehetőségeiről már nem így vélekedik, mert azt akarja.

Az a jó a magányban, hogy megtanulsz a függöny mögé látni. Átlátsz az embereken, akár a nejlonon. Ugyanolyan mind. Önző és kérlelhetetlen. Fülembe dugott MP3-lejátszómból most az AC/DC Highway to Hell című slágere csendül fel. Ironikus, hogy ez a zene szól? Elmosolyodom. Az irónia mozgatja előre a világ színpadának függönyét. Országúton haladok a pokolba. A kormányt elengedve megkezdem a bemutatómat. A motor külön életet él alattam, mégis egy velem. Én irányítom, de egy óvatlan pillanatban akár a halálomat is okozhatja. Imádom ezt az érzést. A halál gondolata már rég nem rettent. A halál csak egy lehetőség. Mindig ott van. Mindig van egy kanyar amikor választhatod őt. Vár rád türelmesen. De izzó vörös szemétől megretten mindenki. Nem meghalni nehéz. Meghalni igenis könnyű. Az életet itt hagyni, na, az pokoli.

Füves cigi szaga terjeng a levegőben. Gázolaj, benzin, esőtől gőzölgő aszfalt. Csörögnek az üvegek, mellé erősen illuminált hangok társulnak. Néhol felcsendül egy-egy szitokszó is, vagy éppen ököl koppanása a koponyán. A díszes társaság közepén megtalálom Dávidot, aki épp a legújabb kis királylányt fűzi, akinek holnap reggelre már darabokban fog heverni a szíve, mert azt gondolta, megszelídíthet egy rosszfiút. Hogy ő a kivétel. A nő, aki miatt meg kell változni. Édes kis csillag, ha tudnád, hogy Dávidnak öt forint nem sok, annyit se ér a lelked és a szűzies bájad!

A nőknek két típusa létezik. Van, aki azt gondolja, kutyából soha nem lesz szalonna – ha valaki romlott, az végérvényesen az is marad. És van az örök álmodozó, aki a tündérmeséken nőtt fel. Aki hiszi, hogy mindenkiben ott bujkál a jó. Egyik se téved teljesen, csak valahol a kettő között van a megoldás. Mert mindenki meg tud változni. Ha van kiért. De ő most Dávidnak nem ez a kategória, és ezt tisztán látom. Ő csak a legújabb trófeát látja benned. Elég régóta ismerem már Dávidot. Ő volt az első, aki kezet nyújtott nekem itt, a pokol tornácán, s azóta is vállvetve harcol velem minden egyes nap azzal a démonnal, amit úgy hívunk, élet.

Dávidnak soha nem volt családja. Nem tudja, milyen az igazi, önzetlen szeretet. Talán titkon ő is keres. Kutatja azt az érzést, amiről eddig csak történeteket hallott. De azért amellett szórakozik is. Magamban elmosolyodom az emberi naivságon, hogy a lányokat mennyire meg lehet vezetni. Egy bőrdzseki, félrehúzott, rosszfiús mosoly, pár ígéret, és már csak azt veszik észre, hogy a fülébe búgnak, onnan pedig nincs visszaút. Nem is értem, mikor veszítették el a nők a tartásukat. Mióta hisznek el mindent, amit csak mondanak nekik. Egyenjogúságért harcolnak a mai napig. Elhiszik, hogy sebezhetetlenek, és hogy ők azok a dívák, kik a Földet irányítják. Pedig pár bájosan sistergő bókkal porig lehet rombolni a védelem falait, s máris alázatos kiskutyaként hajbókolnak az olyan gazfickók előtt, mint itt bármelyikünk. Megjegyzem a nevüket. De csak egyetlen éjszakára. Csak egyetlen pillanat kell. Mikor mámorosan a fülébe suttogom a saját nevét, meghallva azonnal remegő térdekkel omlik a karjaim közé. Abban a pillanatban, ahogy ez megtörténik, már törlődik is ki a memóriámból a név, a gondolat. Ösztön veszi át a helyét. Méghozzá a birtoklás ösztöne. Hogy most és mindörökké birtoklom a testét, a lelkét az észlelését. Az érvek, melyeket olyan hangosan, érthetően, lassan mantráznak számukra az elit iskolákban, egy pillanat alatt semmivé foszlanak. Hogy ők többek ennél. Az a hang, mely ezt duruzsolja, most épp megkötözve fekszik a lelkük egy eldugott sarkában, vergődve a szabadságért. De nincs menekvés. Már behálóztam. De hát mit panaszkodom, nem igaz? Ez csak a férfiak javát szolgálja. Félreértés ne essék, nem gondolok rongyként a nőkre, és nem is bánok velük úgy. De elég nehéz méltóságteljesen viselkedni valaki olyannal, aki a tartását a retiküljébe zárva enged mindent. Nem akarok magam ellen beszélni, de a nők igenis harcolhatnának jobban azért a bizonyos erkölcsért, ami oly nagy kincs mindenki számára.

– Hé, haver – vesz észre Dávid, miközben a szőkeséget karolgatja –, ez valami atom király volt.

– Kösz – érek oda melléjük. Hanyagul belecsapok Dávid kitartott kezébe

Szüzike bájos pillantásokat lövell felém, de én úgy teszek, mintha észre se venném. Nem tudnak már meghatni a pillák, pláne a mű. Vérvörösre rúzsozott ajka pedig egyenesen taszít. No nem a látvány, hiszen azért nem vagyok fából. Férfiként egy igényesre festett vörös ajak engem is lázba tud hozni. Hanem a tudat, hogy ez csak egy a sok kicsi, szánalmas próbálkozás közül. Vörös ajkakat viselni valóban szexi lehet, csakhogy tudni is kell azokkal bánni. Nem elég, ha csak felfested, olyanná is kell válnod. Ez a kislány pedig csak ámítja magát. Tisztán látom a szemében a buja zavart. Hogy a gyomrában pillangók repdesnek Dávid minden érintésétől.

– Cigit? – kínálja felém a füstölgő, frissen sodort árut.

Szó nélkül veszem ki a kezéből, mélyet szippantok belőle. Mire észbe kapok, Dávid már a kis szőkeséget szorítja a falnak, torkán lenyomva a nyelvét. Hát jó, akkor erre a cigire, gondolom, már nincs szükségük, vonom meg a vállam, és hátat is fordítok az igencsak pikáns jelenetnek.

Sétálok vissza a motorom felé, érzem, ahogy az édeskés füst belekúszik az agyamba, az orromba, az egész lényembe. Ez tényleg jó cucc. Vajon honnan lehetnek Dávidnak ilyen kapcsolatai? De hát persze hülye kérdés. Dávid ismeri az utcák alagsorában csúszkáló piti kis gengszterek népét talán a legjobban a társaságból. Ha az utcán nevelkedsz, az utca magába fogad teljesen.

Motoromhoz érve elpöckölöm a maradék cigipapírt, amiben már semmi nincs. Bőrdzsekim cipzárját felhúzom – az éjszaka hűvös szellője kezdi borzolni a bőröm –, és már indítanám is be az én gyönyörűségemet. A fekete metálfényezés megbújik a sötétben, mégis üvöltve töri meg annak csendjét. A szemem sarkából látom, hogy egy alak közelít felém, de én tudomást se veszek róla. Tudom, ki az. Mindig ő. Egy újabb példája a nők megalázkodásának, csak ő még el is hiszi magáról, hogy milyen vagány és laza. Talán a legrosszabb kombináció.

– Szia szépfiú – búgja Diána a fülembe. Fekete haját csapkodja a frissen feltámadó szellő. Vanília illata tölti meg az orromat. Valahol azt olvasta, hogy a vaníliaillat felkelti a férfiak vágyait az adott nő iránt. Nos, én csak egy nagy tálca sütit látok benne ilyenkor. Émelyítően édeskés illata végigkúszik a bőrömön, bele az agyamba.

Be kell ismernem Diána igencsak szemrevaló nőci. Bármelyik férfi ölne egy vele eltöltött estéért, többért meg pláne. Nekem az a megtiszteltetés adatott meg, hogy annyiszor nyitom ki ezt a szelencét, ahányszor csak kedvem tartja. Nem titkolt vágya Diának minden éjszakát velem tölteni. Sőt, szívesen billegne az oldalamon nap mint nap a barátnőmként. De nekem a „barátnő” fogalma túl abszurd. Tudom, klisé azt mondani férfi létemre, hogy a komoly kapcsolatok gondolata taszít. De nálam ez valóban így van. Nem csak beleböfögöm a nagyvilágba, hogy menőbb arcnak tűnjek. Ki tudja, ha nem ilyen életem lenne, amilyen, és Diána szemben ülne velem egy bárban, lehet, másnap ágyba viszem neki a reggelit, és még talán nagyon sokáig. Azt nem gondolom, hogy életem szerelmét megtalálnám benne még akkor sem, ha átlagos lennék, mindenesetre megérne pár évet az életemből.

Az a szerencséd, kiscicám, ma éppen jó napom van. Szó nélkül kapom el a tarkóját és erőszakos csókkal jelzem, hogy benne vagyok a játékban. Szorítom, mintha össze akarnám roppantani, ő élvezettel markol a dzsekim gallérjába. Halk sóhajt lehel ajkaim közé, amitől azt gondolja, most végérvényesen felkorbácsolta az érzékeimet. Nekem viszont a hang hallatán a hátamon végigszalad a hideg. Nyeregben érzi magát. Ó, pedig mennyire nem vagy abban! De addig jó, amíg te ezt elhiszed. Tarkóját szorító kezemmel finoman, de határozottan elrántom magamtól. Buja tekintete tűzben ég, az alsó ajkába harap, úgy néz az enyémre. Annyira közönséges, ahogy hívogat! Hosszú, pókhálószerű szempillái csak úgy rebegnek.

– Szállj fel – mondom kurtán. Ő pedig készségesen és boldogan engedelmeskedik.

Ahogy mindig. A gondolatra halovány mosoly fut végig az arcomon. Te is ugyanolyan buta kis liba vagy, mint az összes többi.

2. fejezet

Nem vagyok túl jó alvó. Ezért már a legelső napsugár ébren talál az ablaknál, cigarettával a kezemben. Dia az összegyűrött ágyneműm között fekszik, hosszú, fekete haja teljesen összekócolva terül el a párnán. Mélyet szívok az arany Marlborómba, és tovább bámulom az alattam ébredező városi utcát. Csak néhány lélek sétálgat odalent. Legtöbben még az esti buliból térnek haza, már másnaposan, vagy éppen abban a melankolikus állapotban, mikor érzed, ahogy az alkohol párolog ki a szervezetedből. Az agysejtjeid erős lüktetése jelzi, hogy még maradt valamennyi, a gyomrod pedig ordításba kezd, hogy mekkora barom vagy, amiért így kikészíted. A köd felszáll a tudatból, és most döbbennek rá, mit is műveltek az éjszaka folyamán. Ez néha kínzóbb, néha egy vállrándítással elfogadható.

Az utcán kóborolók másik fele jólöltözött. Gőzölgő papírpoharakat szorongatva nyomkodják a telefonjukat. Ők a megátalkodott munkamániások, kiknek az ereiben koffein folyik, mert másképp rég összeestek volna. Jól ismerem őket. Minden embertípust láttam már. A nap felkelő narancssárgás, sejtető sugaraiban figyelem őket és azon gondolkozom, vajon értékelik-e az életet. Vajon tudják-e értékelni a feketekávé kínzóan kesernyés ízét; a téli, didergő, fagyos hajnalokat; vagy a nyár tikkasztó, párás, izzasztó levegőjét? Tudják-e értékelni magát a lehetőséget, hogy élhetnek, hogy remélhetnek?

Az arcokat elnézve a választ azonnal megkapom mindig. Ők nem élnek, ők nem értékelnek. Csak átsétálnak az időn, amely megadatott nekik, de nem néznek körül, nem látnak semmit abból a csodából, ami behálózza őket. Kicsit talán meg is értem őket. Olyan ez, mint mikor érzed, hogy egy baromi klassz csajt szedsz fel az utcán. Olyat, aki igenis megérdemli azt, hogy szeressék. Mégis, az agyaddal harcolsz a gondolat ellen. Hiszen te nem foglalkozhatsz ezzel, mert az milyen kínos már, hogy te, a helyi fasza gyerek, elgyengülsz. Az ember érzi, hogy valami oltári klasszba csöppent itt a világ közepén, mégsem akarja elhinni, hogy ez neki nem alanyi jogon jár, hanem egy istenadta lehetőség. Ha hinnék Istenben, én megköszönném neki. Ha más volna az életem, talán hinnék Istenben.

Mocorgást hallok a hátam mögül. Tudom, hogy felébredt. Bágyadt tekintetét érzem a tarkómon. Szinte éget. Utálom, ha bámulnak, de nem veszek róla tudomást. Talán akkor hamarabb vége lesz ennek a kis reggeli, kellemetlen játszadozásnak. Ez a legrosszabb az egészben.

– Miért nem bújsz vissza mellém, Zé? – búgja buja hangon Dia. Az éjszaka hevessége rég kiszállt az agyamból, s most ez a mámoros hang hányingert kelt bennem.

Az utolsó slukkot mélyen beszívom a tüdőmbe, benntartom és kiengedem. Van, aki semmiből nem tanul, igaz? Azt mondják, az első botlás lehet véletlen, a második már döntés. És én Diának újra meg újra a lerosszabb döntése vagyok.

– Neked se kéne már ott lenned – nyomom el a csikket precízen. Figyelem, ahogy az újabb füstölgő papírdarab belesüllyed a tömött hamutálba. Elvegyül, beleveszik a tömegbe. Tudatosan nem ürítem ki, csak nagyon ritkán a hamutálam. Kicsit magamat látom benne. Ahogy a rég kiégett papírcsikkek közé szuszakolok még egy reménykedve parázslót, de aztán az is elhamvad. Ez az élet. Ha beleveszel a tömegbe, semmivé foszlasz. De ha újragyújtod a tüzet, akár örökké éghetsz. Anyám mindig azt mondta nekem: senki sem átlagos, mindenkiben megvan az a különleges varázs, amivel jobbá teheti ezt a Földet. Csak felszínre kell hozni azt a tulajdonságot. Mert van, akinek segíteni kell megtalálni önmagát. Hát igen, anyám az örök optimisták táborát erősítette. Nem is értem, miért, hiszen szaggatta őt is az élet rendesen. Mégis, talán soha nem láttam bánatosnak. Bár azt hiszem, csak jól titkolta. Egyszer hangtalanul suhantam fel az emeletre. Anyám szobája résnyire nyitva volt, én pedig belöktem azt. Az ágy szélén ülve találtam, egy fényképet bámulva, arcán patakokban folyt a csendes könny.

A csendes könny a legrosszabb. Mert nem hiszed, hogy bárki is letörölheti azokat, ezért inkább egyedül maradsz velük. Megérezte a jelenlétem. A fiókba tuszkolta a fotót, csak egy másodperc kellett, és újra az a vidám, örömtől duzzadó nő nézett felém, akit mindig is láttam. Lágyan terelte el a figyelmem egy csokis tej mámorító gondolatával, de akkor, ott, abban a szobában megláttam azt, milyen erősek a nők, milyen erősek az anyák. Milyen pokolian erős az én anyám. Tisztelem a nőket, pontosan ezért próbálom minél távolabb tartani magamtól őket érzelmileg.

– Ugyan, tudod, hogy lustálkodó típus vagyok – kacag fel kacéran. Pedig tudja, pontosan tudja, mi lesz ennek az egésznek a végkimenetele. Minden egyes lakalommal végigjátsszuk ezt a gyatra színjátékot. Számára már nem kéne, hogy meglepetés legyen. Neki ez nem új, mégis mindig reménykedik, hogy lesz egy reggel, mikor más lesz. Mikor marasztalom. Mikor azt mondom neki, hogy igen, őt akarom örökké és végtelenül. De nem mondom. Nem akarom. Se őt, se senki mást. Sok nő azzal nyugtatja magát, hogy a férfiak bonyolult lények. Nem tudják igazán, mit is akarnak. De ez nem igaz: pontosan tudják, mit akarnak. Ez a mondat csak púder, hogy elfedd a valóságot: nem te vagy az.

– Úgy értem, nem kellene már itt lenned – állok még mindig kifelé bámulva az ablaknál, egy újabb cigarettára gyújtva.

– Tessék? – Kihallom a hangjából a kétségbeesést, a megalázottságot és a reményt, hogy talán rosszul értelmezi a mondandómat.

Nem válaszolok. Sárkányként eregetem a füstöt az arcom előtt, játszva egy kicsit a fény és a fehér felleg egyvelegével. Nézem, ahogy a napsugár átszűrődik a romlott fellegen, mintha maga a jelenség lenne a legnagyobb csoda, amit valaha láthatok. Talán így is van.

– Szóval most megint ilyen seggfej vagy? – sipítja már erőteljesebb hangon.

Nem válaszolok. A lelke mélyén amúgy is tudja. Mégis mindig önként sétál bele a kis se rakott csapdámba. Sőt, ő szővi magának azt a hálót, amibe belegabalyodik. Kövezzenek meg érte, hogy ezt kihasználom minden alkalommal, mikor kedvem szottyan.

– Rohadj meg! – ordítja kétségbeesetten.

Hátra se kell fordulnom. Annyira tudom már a futószalagszerű történéseket. Most van az, hogy a megalázottságtól megszégyenülve kapkodja össze az éjszaka hevében szétszórt ruháit. Talán még egy könnycsepp is végigcsordul a szégyentől megnyúlt arcán. Lelkében még reménykedve, hogy visszatartom, hogy odalépek hozzá és azt mondom, maradjon. Mind ezt várja, pedig tudják nagyon jól az elején, hogy ez nem fog megtörténni soha. Mégis hisznek benne, hogy ők a királylányok, én pedig a herceg a fehér lovon. Sose voltam az. Én a gonosz vagyok, akitől jobb lenne, ha távol tartanád magad, mégis vonzalak, mint éjjeli lepkét a fény. Annyira szánalmasak ezek a lányok. Mit gondolnak? Odadobják magukat nekem, mint egy húscafat, és azt várják, hogy tiszteljem őket? Vicc az egész. Merengésemből az ajtó hatalmas csattanása lendít ki. Na végre, egyedül vagyok újra. Szeretem ezt a csendet, a magányt. Néha fárasztó tudni a jövőt. Szeretnék bizonytalanságban élni, de sajnos minden pillanatban tudom, mi felé vezet az utam. Nincs választásom. Egyazon jelen, múlt, jövő kering a fejem felett, néha meghúzva a vészcsengőt és eszembe juttatva, ki is vagyok valójában. Vagy hogy kinek kéne lennem. De köpök a múltra, köpök a jövőre, csakis a jelen hangját hallgatom meg. Mert jövőm nincs, a múltam pedig már rég elveszett. De a múlt ólomsúlyként cipeli a bánatot a jövőbe, s megmérgezi terhével a jelent.