Gayle Callen

Botrányos eljegyzés

Sógornőmnek, Mary Anne Foxnak

Amikor először megláttalak, kétéves voltál, és az ölembe másztál, hogy figyeljek rád.

Azóta is figyellek és csodállak. Elragadó nővé értél, akinek

jószívűsége mindannyiunkat megszégyenít.

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Gayle Kloecker Callen, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: A Most Scandalous Engagement

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Gärtner Zita

Nyomtatásban megjelent: 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-500-8

Kép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került
felhasználásra.

A szerző fotója: © Jim Callen

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1. fejezet

London, 1846

Nem Peter Derby volt a vonzó Lady Elizabeth Cabot egyetlen látogatója azon a nyári délutánon. Legalább egy tucat férfi téblábolt a fényűző fogadóterem festett mennyezete alatt, várva, hogy sorra kerüljön, és szót válthasson magával a hölggyel. Ő mindegyikükre szánt néhány percet, elkápráztatta őket a ragyogó mosolyával, amitől mindegyikük arról kezdett ábrándozni, hogy talán megkaphatja a hitvesi ágyban, s általa örökre Madingley hercegének családjához tartozhat. Ám a jelenlevők közül egyedül Peter ismerte a hölgy titkát: modellt állt egy meztelen festményhez, mely ebben a percben is ott függ a klubja szalonjában.

A lassan fogyatkozó tömegen keresztül időnként megpillantotta Elizabetht, és változatlanul elbűvölte a szépsége. Spanyol anyjától örökölt éjfekete haja és szeme éles ellentétben állt rózsás arcszínével. Az a szempár lehetett volna titokzatos, ám ehelyett vidámságot tükrözött. Elizabeth lehetett volna hűvös és távolságtartó is, hisz oly magas rangú hölgy, akit az egyszerű halandó csak távolról csodálhat. De Peter tudta, hogy Elizabeth nem ilyen. Barátságos és együttérző, egyik hódolóját például a beteg édesanyja felől kérdezte, egy másiktól a nemrég eltört karjáról érdeklődött, és mindenkivel úgy bánt, mint barátjával.

De Peter már nem csupán a barátja akart lenni. Születése óta ismerte Elizabetht, fiatalkorában egyik slamasztikából húzta ki a másik után. És közben Elizabeth mindvégig barátjaként kezelte. Peter tisztában volt a helyével a társaságban: annyival alatta áll rangban, mintha egy árnyas völgyből bámulna fel a napfényes hegycsúcsra.

Ám a festmény mindent megváltoztatott.

Találkozott a tekintetük, de Elizabeth gyorsan lesütötte a szemét, zavartan, nyugtalanul. Azelőtt sosem jött zavarba előtte, és Peter izgalmasnak találta ezt az új fejleményt. Tetszett neki a pír a lány arcán, az, ahogy összekulcsolta két kezét – amitől hangsúlyosabbá vált a decens kivágás egyébként szolid kék ruháján.

Peter előtt immár egy másik kép lebegett, amely megváltoztatta minden, Elizabethszel kapcsolatos gondolatát. A festmény beleégett az emlékezetébe: csupán gyertyákkal megvilágított, fekete háttér előtt az oldalán fekszik elnyúlva, teste hátrahajlik, összeszorított combjai tövében finom szőrszálak göndörödnek incselkedőn. A tagjaira vetett hosszú, áttetsző stóla inkább kiemel, mintsem elfed. Hátravett feje belevész az árnyékba, de Peternek nem kellett látnia az arcát, hogy tudja: ő az.

Az a tény, hogy Elizabeth mindent kockára tett azért, hogy modellt álljon egy ilyen botrányos képhez, amely teljesen tönkreteheti, azt sejtette, hogy nem nőtte ki teljesen a szertelenségét, még akkor sem, ha az utóbbi pár évben látszólag mintaszerűen viselkedett.

Továbbra is volt egy vad oldala, és Peter mohón vágyott rá, hogy megismerje. Volt bennük valami közös.

Már az utolsó látogató is elhagyta a fogadótermet, és a kis komorna, miután Elizabeth biccentett neki, rámosolygott Peterre, majd távozott a kézimunkájával. Azután Elizabeth elbocsátotta a két inast is, akik illedelmesen nyitva hagyták maguk mögött az ajtót.

Nem is egy, párnázott székekkel és kerevetekkel körbevett asztal állt közöttük. Elizabeth nem mozdult, szokatlanul óvatos tekintettel méregette. Peter elindult felé, és minden lépéssel közelebb került az ismeretlen jövőhöz. Az utóbbi időben nem rettent vissza a kockázatoktól, és lehet, hogy Elizabeth lesz a legveszélyesebb közülük.

Megállt előtte, és várt. Hosszúra nyúlt a pillanat, feszültséggel telt meg, miközben Elizabeth arcát megint elöntötte a pír. Lehet, hogy elszalad, és nem is hajlandó az új, közös titkukról beszélni?

Végül a lány elfintorodott.

– Nos, mit tudsz felhozni a mentségedre, Peter Derby?

Peter hangosan felnevetett.

Elizabeth csípőre tette a kezét, kihangsúlyozva divatos karcsúságát, amitől Peter figyelme a ruha rétegei alatt megbúvó domborulatok felé fordult.

Elizabeth felcsattant.

– Most már mindig így lesz? Úgy nézel rám, mint… mint…

– Mint egy nőre, akinek csodálom a szépségét?

– Azelőtt sosem néztél így rám!

– Talán – vágott vissza Peter fojtott hangon – meg kellett volna gondolnod, hogyan fognak rád nézni a férfiak, mielőtt modellt állsz ahhoz a festményhez!

Elizabeth rémült pillantást vetett az ajtó felé, de senki sem hallotta őket.

– Vagy mielőtt fiúruhába bújtatok a kuzinjaiddal – folytatta Peter –, és belopóztatok a klubba, hogy ellopjátok. Istennek hála, hogy ott voltunk, Julian, Leo meg én, és megakadályoztuk, hogy még tovább rontsatok a helyzeten.

Ez is olyan kép volt, amelyet sosem fog elfelejteni: Elizabeth érzékien gömbölyű csípője – gömbölyűbb, mint gondolta volna – nadrágba bújtatva.

– Annak a képnek egy francia magángyűjteménybe kellett volna kerülnie, nem pedig elétek, kéjsóvár fickók elé!

– Nem értem, hogyan történt ez az egész. Valami csellel vettek rá, hogy modellt állj?

De Elizabeth csak összeszorította a száját, és dühösen bámult rá.

Nagyon fura! Miért nem akarja megmagyarázni?

– Szóval az üzlet kútba esett, a művésznek viszont kellett a pénz – folytatta Peter. – Talán hozzád kellett volna fordulnia. Nyilván mindent megtettél volna, hogy leplezd ezt a megfontolatlan cselekedetet.

Elizabeth összefonta maga előtt a karját, és toppantott, mintha untatná a beszélgetés.

– Tudom, milyen közel álltok egymáshoz a kuzinjaiddal – folytatta Peter. – Azt hittétek, ki tudjátok kerülni a kérdéseinket, és meg tudjátok védeni egymást, ha mindegyikőtök azt állítja, hogy ő volt a modell. De nem úgy alakult, ahogy terveztétek.

– Nem számítottunk rá, hogy ennyire részegek lesztek – fakadt ki Elizabeth bosszúsan. – De hogy fogadást kössetek…

Peter széttárta a karját.

– Muszáj kiderítenünk, ki az igazi modell, te is megértheted. – Arról nem is szólva, hogy csak így védheti meg, így tudja elérni, hogy a többiek figyelme másra irányuljon. De ezt nem mondhatja el neki. Egyébként is, meg akarta tudni, miért tért vissza a lány a régi, kalandor énjéhez.

Elizabeth belevetette magát az egyik karosszékbe, kék szoknyája suhogva szétterült körülötte, miközben a selyem szinte erotikusan zizegett. Ámbár újabban Peter minden, vele kapcsolatos gondolata erotikus volt. Ő is leült egy szomszédos székre, szinte összeért a térdük. Elizabeth nem húzódott el, vagyis egyértelműen másutt jártak a gondolatai.

– Nem gondoltam volna, hogy Parkhurst earlje is csatlakozik hozzád meg Mr. Wade-hez egy ilyen ostobaságban – jegyezte meg gyanakvó pillantás kíséretében.

– Ti tehettek róla, hogy ki akarjuk deríteni az igazságot. És ki másra fogadhattam volna, mint rád? Még hogy Rebecca kuzinod! A minap láttam, hogy egy bálon azt a gyémántfüggőt viselte, amelyik a képen is szerepel. Nem viselte volna nyilvános helyen, ha tudja, hogy emiatt a botrányos festmény modelljével azonosíthatják.

Elizabeth szeme elkerekedett.

– Ezt nem mondtad múlt éjjel!

– Miért adtam volna előnyt Juliannek és Leónak? De legalább esélyt kaptál rá, hogy megnyerd a festményt.

– Egy hónap elteltével! – csikorgatta a fogát a lány. – De mindegy, az idő nem számít. Sosem fogod tudni bebizonyítani, hogy én voltam. Az én szavam egymagában nem elegendő a kis játékotokban.

– Nem akarsz segíteni, hogy nyerjek? A régi szép idők emlékére.

Elizabeth kifújta a levegőt, talpra ugrott, és dühösen kihúzta magát. Peter hátradőlt, fejét a szék támlájának támasztotta, és gyönyörködve nézte. Sosem látta még ilyennek, és túlságosan is élvezte a lenyűgöző látványt.

– Elképesztő, Mr. Derby, hogy így bánik velem!

Peter elvigyorodott, miközben félig lehunyt szemmel figyelte.

– Elképesztő, Lady Elizabeth, hogy különleges bánásmódra számít azok után, amit tett. Ha a fivére megtudja…

– Chris Skóciában vadászik, mint azt te is tudod.

– Aha. Milyen előnyös, nem igaz? Nincs itthon, nem csodálkozhat, amiért hirtelenjében milyen zavart lettél.

– Nem vagyok az.

– Nem kap rajta, ahogy fiúruhában mászkálsz.

– Nem, mert arra itt vagy te.

Peter arcáról nagyon gyorsan lehervadt a mosoly.

– Én nem vagyok a bátyád.

– Tudom! – Elizabeth a homlokát ráncolta. – De mindig segítettél nekem. A múlt éjjel, amikor megláttalak, egészen megkönnyebbültem.

– Hazudsz. Zavarba jöttél.

– Részben. De azt gondoltam… azt reméltem…

– Hogy újfent a megmentésedre sietek? Azt hittem, arra már nincs szükséged. Teljesen meggyőztél róla, hogy felnőttél, komoly, illemtudó ifjú hölgy lettél.

Elizabeth szenvtelenül, fürkészően nézett rá.

– Megváltoztál, Peter. Valami történt az elmúlt évben.

Peter meg sem rezzent, semmiképp nem akart okot adni a lánynak arra, hogy azt hihesse, esetleg igaza van.

– Tévedés. Ellenben te, Elizabeth, te csak színlelted, hogy megváltoztál.

Valamit mégiscsak láthatott rajta Elizabeth, mert hirtelen hátrább lépett, és lendületesen elindult a kétszárnyú ajtó felé.

– Ismered a járást kifelé.

– Este találkozunk.

A lány megtorpant, és hátranézett a válla fölött.

– Mi van este?

– Lady Brumley bálja. Ugye fenntartasz egy-két táncot nekem is a táncrendedben?

Elizabeth felnyögött, majd távozott. Peter arcára lassan visszatért a mosoly.

Elizabeth a fogát csikorgatta. Átvágott az előcsarnokon, de nem is látta a márványoszlopokat, a három emelet magasan kanyargó, kétfelé ágazó lépcsősor kecsességét, a falakat díszítő, némelyiket egészen betöltő bukolikus festményeket. Csak masírozott, és közben remélte, hogy a dühe – és a félelme – majdcsak alábbhagy.

Peter Derby akár vadidegen is lehetne. Lesújtó és elképesztő ezt mondani, de így áll a helyzet. Régen ő volt a szomszéd fiú, akire számíthatott, ha nem akarta, hogy a családja tudomást szerezzen az ostobaságairól. Mint például, amikor véletlenül kiengedte az istállóból az apja becses ménjét, vagy a kedvenc békája kiszökött a házban, vagy barlangokat derített föl a közelben.

Peter megértette őt. Amikor Elizabeth rájött, hogy egyre szertelenebb csínytevéseivel fájdalmat okozhat a családjának, netán a hírnevüket is csorbíthatja – és erre jó példával szolgált a bátyja –, a megfontoltság és érettség útjára lépett, és jól nevelt ifjú hölggyé vált, ahogy azt a családja elvárta tőle. Peterrel barátok maradtak, amennyire az eltérő származásuk ezt lehetővé tette.

Most viszont… Most viszont Peter látta a festményt. Elizabeth legszívesebben a szemét is behunyta volna elkeseredésében, de félt, hogy megbotlik a lépcsőn. Elevenen élt benne az előző éjszakai jelenet, ahogy Susannával és Rebeccával belépnek a félhomályos társalgóba, és megpillantják a festményt, mely oly nagy, hogy szinte betölti az egyik falat. Az volt a tervük, hogy ellopják, meg is próbálták leemelni, mielőtt rajtakapták őket… a fiúk. Azok a pimasz, gúnyos férfiak! És egyikük nem volt más, mint Peter – Peter, a barátja! Azt hitte, ott helyben elsüllyed a botrányos meztelen kép mellett! Nem akart a szemébe nézni, de nem lehetett gyáva. És Peter tekintete újfajta tudásról árulkodott, ami korábban nem volt ott, és amit ő még most sem tudott mire vélni.

Most, délután, végignézve a fogadótermen, ott látta Petert, amint az ajtó mellett üldögél, és várja, hogy egyedül maradjanak. Most először nézte olyan szemmel, ahogy más nők láthatják. Magas férfi, a haja szőke, kék szeme szikrázva figyelte a látogatók forgatagán keresztül. Tudta, hogy a szeme sarkában apró ráncok bújnak meg, a jókedv nyomai, mert a körülményitől függetlenül Peter mindig optimistán állt az élethez. Keskeny arca, szögletes álla volt – egy tudós arca, gondolta régebben Elizabeth, noha Peter családjának nem volt rá pénze, hogy Cambridge-be küldje, pedig ott nőttek fel a fivérével a szomszédjában.

Azt remélte, most azért jött, hogy bocsánatot kérjen, elmondja, hogy lebeszélte a barátait erről az ostobaságról, és valahogy el fogja intézni, hogy a festmény eltűnjön szem elől. Rendbe hozhatott volna mindent.

De nem, ez a Peter eltűnt az utóbbi évek során, és Elizabeth nem értette, miért. Hallott megjegyzéseket a baráti körében, hogy elszaladt vele a ló, szerencsejátékra szórja el frissen szerzett vagyonát, és kétes hölgyek társaságában forog. Azt gondolta volna az ember, hogy most, amikor az anyagi körülményei ennyit javultak, feleséget keres magának – ám a jelek szerint ez nem érdekelte.

Már nem is tudott igazán csodálkozni rajta, hogy Peter be akarja bizonyítani: ő látható a festményen. Arcátlan módon még fogadást is kötött rá, és nem kis summa a tét! Nyilván nem akarja elveszíteni.

Pedig el fogja, erről Elizabeth gondoskodni fog!

Csak magát okolhatja érte. Még hogy tartson fenn neki egy táncot!

Nem fogja hagyni, hogy Peter tönkretegye számára a szezont. Népszerű ifjú hölgy lett, és már a tökéletes férjet is kiszemelte. Maga mögött hagyja a kislányos butaságokat – mármint a legtöbbet.

– Lady Elizabeth! Lady Elizabeth! – Egy inas szaladt utána, amikor épp elindult fölfelé a lépcsőn.

Hátranézett a válla fölött, és mosolyt erőltetett az arcára, hisz a szolga nem érdemli meg, hogy éreztesse vele a haragját, amit másvalaki váltott ki.

– Igen, Wilfred?

A legény ádámcsutkája föl-le járt, miközben nagyot nyelt.

– Itt van Miss Gibson. Szokás szerint az ön szobájába vezettem.

– Köszönöm, Wilfred. Küldetne föl teát meg süteményt? Miss Gibson nagyon szereti.

– Hogyne, kisasszony.

A szobájában Lucindát az ágyon hasalva találta, amint egy regényt olvasott. Míg Elizabeth sötét hajú volt, fekete szemű és magas, barátnője szőke, zöld szemű és alacsony. Elizabeth a hercegtől a szolgákig bárkivel elcsevegett, Lucinda viszont tartózkodóbb volt. Tökéletes ellentéteknek tűntek, ám a lényeges dolgokban hasonlítottak: temperamentum, humorérzék és lojalitás.

Elizabeth elszomorodott, mert tudta, a hűséget most félre kell tennie. A festményt illetően nem lehet őszinte Lucyval. Fogadalmat tettek a kuzinjaival, hogy megvédik egymást, ugyanúgy, mint amikor tizenhat évesek voltak, ő meg Rebecca és Susanna, aki már akkor felnőtt nő volt, és ragaszkodott hozzá, hogy esküvel pecsételjék meg az összetartásukat. És most a festmény elválasztja őket Lucyval, aki még csak nem is tud róla.

– Ugye nem szórtad ki a könyvjelzőmet, Lucy? – kérdezte, miközben színpadiasan ledobta magát a barátnője mellé az ágyra.

Lucy elhúzta a száját.

– Még csak tizedszerre olvasod. Nem szeretném elrontani az örömödet, de a lány elnyeri a herceget.

Elizabeth nagyot sóhajtott.

– Te is el fogod nyerni a herceget – biztatta Lucy.

Elizabeth a barátnőjére nézett, akinek az arcán olyan elszántság tükröződött, amilyet ő is sokszor érzett.

– Tényleg? – kérdezte bánatosan.

– Tényleg. A valóságban is testvérek leszünk. Elintézzük.

– Csak ehhez a bátyád együttműködése is kellene – sóhajtott Elizabeth.

– Az is meglesz. William néha egyszerűen figyelmetlen.

– Tudom, hogy még csak pár éve vezettek be a társaságba. William élete delén van, a legtöbb hasonló korú férfi még nem áll készen a házasságra meg mindarra, ami vele jár. De a bókjai meg az elejtett megjegyzései, hogy pont ilyen feleséget képzel maga mellé… Tévedtem volna, amikor úgy éreztem, érdeklem? Ugye nem?

– Nem! Más hölgyeket nem tüntet ki ennyi figyelemmel.

Elizabeth megborzongott, ha arra gondolt, mennyire jólesett neki William kezdeti érdeklődése. Ideges lett, izgatott, és oly nagyon kíváncsi a folytatásra férfi és nő között. Túlságosan is kíváncsi. Nem engedte meg magának, hogy négyszemközt maradjon Williammel, nem vállalhatott ilyen kockázatot, akkor sem, ha régebben gondolkodás nélkül, lelkesen belement volna. Veszélyesnek tűnt, és túlságosan is csábítónak: egyedül maradni egy férfival. És a családjában kínos dolgok szoktak történni, ha valaki megfeledkezett magáról. Tökéletes példa rá a festmény: ilyen az, amikor valaki túlságosan vakmerő.

– Akkor hát várok tovább türelemmel – sóhajtott fel. – De amikor látom ezt a sok férfit, aki mind boldogan feleségül venne… néha elcsüggedek.

– Hozzászokhattál már a hódolókhoz – vigasztalta Lucy.

– Valóban. És hízelgő is az udvarlásuk. Én is élvezem a figyelmet, mint mindenki. De azzal telt a lánykorom, hogy arra vártam, hogy végre felnőjek, és William, az édes, jóképű William végre észrevegyen. És észre is vett… de nem eléggé! – tette hozzá durcás ajakbiggyesztéssel, amit ritkán engedett meg magának.

Lucy kuncogott.

– Adj neki időt!

– Mióta mondogatod már ezt! Úgy érzem, ezer éve várok rá!

Lucy nevetve megbökte a vállát.

– Azt hallottam, sok látogatód volt ma.

– A szokásosnál is több, el kell ismernem.

Miközben megtárgyalták a látogatók előnyös és kevésbé előnyös tulajdonságait, elfogyasztották a teát és a süteményt, erőt merítve belőle az esti bálra. Elizabeth félretette egy időre a gondjait, és egyszerűen jól érezte magát, miközben nevetgélve pletykáltak.

Végül Lucy fölállt, és föltette a kalapját.

– Este találkozunk. Állítólag a bátyám is ott lesz – tette hozzá éneklő hangon.

Elizabeth nevetett.

– Akkor mindenképp el kell mennem.

– Én pedig ígérem, hogy tájékoztatlak a társasági programjáról. Ha mindenütt veled találkozik, biztosan rájön, hogy te vagy számára a tökéletes feleség.

Elizabeth jókedve visszatért. William karjában fog táncolni az este… és Peter csak áhítozhat utána!

2. fejezet

Aznap este, Lady Brumley fullasztóan meleg báltermében Elizabeth az anyja mellett állva azon kapta magát, hogy Petert figyeli. Még nem kezdődött meg a tánc, de már ketten is feliratkoztak a táncrendjébe. Ő viszont szinte türelmetlenül nézett el mellettük. Bár igyekezett úgy tenni, mintha csak a vendégsereget tanulmányozná, önmagát nem csaphatta be. Azon tanakodott, vajon Peter, Lord Parkhurst és Mr. Wade mire vetemednek aznap este abbéli igyekezetükben, hogy legyőzzék egymást az őt is kínosan közelről érintő festmény kapcsán.

Ám Peter nem a barátaival volt, hanem a Clifford lányok, Lady Alice és Lady Athelina társaságában. A lányok kacarászva, nevetgélve hallgatták minden szavát, és rajongó tekintettel néztek föl rá. Elizabeth úgy vélte, Peter az illendőnél közelebb áll hozzájuk, és azon tűnődött, vajon az anyjuk, aki máskor igazi sárkány szokott lenni, miért nem figyel rájuk jobban.

Peter régebben nem feszegette a társasági szabályok korlátait, elmélkedett. Nem, azt ő is észrevette volna, nem igaz? Ám az utóbbi időben többször hallotta, ahogy egyik-másik asszony Peter hőstetteit ecseteli a lóversenypályán vagy valamelyik kártyabarlangban, hozzátéve, hogy a férjétől származik az információ. Elnéző rosszallással csóválták a fejüket, és azt hitték, hogy majd jön egy ifjú hölgy, aki jó útra téríti. Nagy zsiványnak nevezték, aki csak azt várja, hogy valaki megszelídítse.

Azelőtt, míg nem lett gazdag, észre sem vették Petert.

Több éve már, elmélkedett Elizabeth, hogy ő eldöntötte, fel kell nőnie és a családját képviselnie, és már nincs szüksége Peterre, aki kimenti a váratlan fordulatot vett kalandokból. Vidéken, szomszédok lévén, gyakran találkoztak társaságban, de Londonban nem annyira. Mindazonáltal természetesnek tartotta, hogy a férfi időnként felbukkan.

Most nézte, ahogy Peter megfogja Lady Athelina kesztyűs kezét, és az ajkához emeli. A tekintetében, ahogy fölnézett a fiatal nőre, volt valami… bűnös.

Mi történhetett, amitől Peter Derby így megváltozott?

De nem kellett tovább szájtátva álmélkodnia, mint valami bolondnak, mert megérkezett Lord Dekker, az első táncpartnere. Erős, zömök férfi volt, alig valamivel magasabb, mint Elizabeth, viszont vállban kétszer olyan széles. Magabiztosan kormányozta a táncolók forgatagában, ha nem is túl kecsesen. Vigyorogva nézett Elizabethre, aki rámosolygott, és arra gondolt: nem fogja hagyni, hogy az a festmény határozza meg a további életét. Néha egyszerűen át kell adnia magát az örömöknek, mint a tánc vagy a tudat, hogy ő egy vonzó ifjú hölgy.

Egyszer csak hűs fuvallat csapta meg a hátát, és rájött, hogy Lord Dekker a nyitott teraszajtó felé vezeti. Lehervadt az arcáról a mosoly, amikor egy fordulónál szemébe ötlött a sötétben ragyogó fáklyák fénye. Igyekezett irányt váltani, de Lord Dekker azonnal reagált, beiktatott még egy fordulót, mielőtt ismét megpróbálta átkormányozni a kitárt ajtószárnyak között, egy csoport döbbent idős hölgy orra előtt.

– Lord Dekker! – szólt rá Elizabeth erőltetett mosollyal. – Nem arra van a táncparkett! – És megpróbálta elhúzni a kezét.

A férfi nem engedte el, csak kacsintott, és újból megforgatta.

Most, hogy a szemüket meresztő hölgyek a háta mögött voltak, Elizabeth arca szigorú kifejezést öltött.

– Nem szeretném elhagyni a báltermet, Lord Dekker.

– Dehogynem! – suttogta a férfi kihívó vigyorral.

Biztos rosszul hallotta. Csak ez történhetett, nem igaz?

Elizabeth már azon volt, hogy megtorpan, még azon az áron is, hogy kínos feltűnést keltenek, ha Lord Dekker továbbra is ki akarja rángatni a teraszra.

– Bocsásson meg, Lady Elizabeth – hallatszott egy férfi hangja –, úgy vélem, ezt a táncot nekem ígérte.

Lord Dekker azonnal elengedte, és Elizabethnek igyekeznie kellett, nehogy elveszítse az egyensúlyát. Mindketten a megmentője felé fordultak – és őt hála helyett még nagyobb csüggedés fogta el.

Lord Thomas Wythorne állt előttük. Egy herceg kisebbik fia – akit Elizabeth tavaly kikosarazott. Azóta nem beszéltek egymással. Még a bátyja is elégedetlen volt a döntésével, mivel Lord Thomast a lehető legjobb partinak tartotta. A lord anyja kezdettől fogva barátnőjeként kezelte az ő anyjukat, az özvegy hercegnét, és a kapcsolatuk tovább mélyült az évek folyamán. A legtöbben sorsszerűnek tartották, hogy egy pár lesznek Lord Thomasszal. Ám Elizabeth számára az elvárások nem jelentettek okot a házasságra.

Lord Thomas ártatlan mosollyal nézett egyikükről a másikukra.

Bármit is látott a riválisán Lord Dekker – Elizabeth nem tudta volna megmondani, mi lehet az –, mindenesetre meghajolt.

– Az én hibám – motyogta, és távozott.

Elizabeth gépiesen tovább mosolygott, miközben nedves tenyerét újra meg újra a szoknyájába törölte. Hevesen vert a szíve, és maga sem értette, miért. Végtére is járt már kint a holdfényes teraszon. Nem is egy pár járkált ott a félhomályban. De más dolog jószántából sétára indulni egy férfival, akiben megbízik, és más, ha kényszerítik az embert.

– Jól érzi magát, Lady Elizabeth? – érdeklődött Lord Thomas udvariasan.

Elizabeth bólintott, és próbált őszintén mosolyogni.

– Természetesen, uram. Csak egy kis félreértés, semmi több.

A férfi felvonta egyik sötét szemöldökét, de nem szólt semmit. Keskeny arcát hullámos, barna haj keretezte, kihangsúlyozva a hercegi felmenőktől örökölt arisztokratikus csontozatát. Elizabeth mindig is kedvelte, de semmi esetre sem volt belé szerelmes. Romantikus lány volt, és szerencsére megengedhette magának, hogy kivárja a megfelelő kérőt – az egyetlent, akire vágyott.

Lord Thomas megköszörülte a torkát.

– Attól tartok, az urak némelyike túlzásba vitte az italozást.

– Ez sok mindent megmagyaráz – helyeselt Elizabeth, és igyekezett megnyugodni.

– Velem is táncolhatna – vetette fel Lord Thomas, és félrebillentett fejjel várta a választ.

Illett volna elfogadnia az ajánlatát, mivel a lord láthatóan igyekezett jóvátenni korábbi dühös reakcióját a visszautasítás miatt. Ám mielőtt még igent mondhatott volna, Elizabeth észrevette Peter Derbyt, aki az anyja mellett állt. Az este egyre kínosabb lett. Madingley özvegy hercegnéje valamikor közrendű spanyol lány volt, akit levett a lábáról egy utazgató angol fiatalember – a hercegi cím örököse. Bár nem éreztették vele nyíltan, a brit társaság nem fogadta lelkesen a rendhagyó hercegnét. Érthető módon ő sem rajongott Londonért, jobban szerette a cambridgeshire-i birtok békéjét és nyugalmát.

– Ó, bocsásson meg, Lord Thomas! Édesanyám nem érezte jól magát az utóbbi időben, mellette van a helyem.

A férfi szó nélkül meghajolt, és Elizabeth futtában pukedlizett egyet. Lord Thomas valószínűleg megsértődött, de nem hagyhatja magára Petert meg az anyját! Ki tudja, mi csúszik ki a férfi száján!

Peter ellentétes érzelmekkel közeledett a népes Cabot családhoz. Elizabetht és a kuzinját, Matthew Lelandet leszámítva szándékosan kerülte őket az utóbbi hónapokban. Matthew menyasszonya, Emily észrevette, és biccentett neki. Klasszikus, törékeny szépség volt, hamvasszőke hajjal. Ha feszélyezettnek tűnik, akkor ő majd rövidre fogja az üdvözlést, és hamar távozik. Túlságosan is jól ismerte a titkaikat Matthew-val, habár soha nem adná ki őket. A bűntudata garantálja a hallgatását, és ezt Emilynek is tudnia kell.

Bár kék szeme kissé elkerekedett, Emily halványan rámosolygott, és ez megnyugtatta. Tévesen ítélte meg nem is oly régen, és ő jóformán még most sem tudta elhinni, hogy megbocsátott neki.

– Kegyelmes asszonyom! – hajolt meg Elizabeth anyja előtt.

Bár fekete hajkoronájába ezüst szálak vegyültek, az özvegy hercegné változatlanul gyönyörű nő volt. Sötétebb arcszíne és erős orra egyértelműen elárulták, hogy nem a brit szigetek szülötte. Elizabeth több vonását is örökölte, de izgalmas angol beütéssel.

– Örülök, hogy látom, Mr. Derby – felelt a hercegné dallamos, spanyol akcentussal. – Elizabeth lányomtól hallottam, hogy jól alakultak a dolgai mostanában.

– Igen, asszonyom, nagyon szerencsés voltam.

– Nem hiszek a szerencsében, fiatalember. Mindig is igen szorgalmas volt, és ezt nagyra értékelem.

– Kegyelmes asszony! – hallatszott hirtelen egy női hang.

Mind arra fordultak, és azt látták, hogy Elizabeth integet feléjük, miközben sietve utat tör magának a sétálgató párok és tereferélő vendégek csoportjai között. A neki címzett mesterkélt mosolyból Peter azonnal rájött, mi aggasztja. Talán azt hiszi, hogy ő majd leleplezi az egész család előtt? De hiszen mindig megőrizte a titkait.

Kihasználta a röpke alkalmat, hogy megcsodálja a lány szépségét a csillár gyertyáinak fényében: a halvány rózsaszín ruháján szikrázó kis gyémántokat, fényes fekete haját, szeretetteljesen ragyogó szemét. Peter ismerte ezt a tekintetet, sokszor látta, ahogy kitünteti vele a családja tagjait. Ennek egyik változata dukált a barátoknak is, s egyszer-kétszer ő is részesült benne. Mindig megelégedett ennyivel.

De most már nem!

– Van valami oka ennek a hölgyhöz nem méltó sietségnek, gyermekem? – kérdezte a hercegné, amikor a lánya odaért. – Hónapok óta nem láttam Mr. Derbyt.

Peter csak rámosolygott Elizabethre.

– Felkerestem ma délután Madingley House-t, kegyelmes asszonyom. Elizabeth fiatal férfiak népes táborát fogadta.

A hercegné egyből visszatért az anyák kedvenc témájára, és felsóhajtott.

– Nem lett volna szabad elfogadnom azt a meghívást, hogy menjek el vásárolni!

Szoknyája rejtekéből Elizabeth határozottan rátaposott Peter lábára. Ő erős kísértést érzett, hogy fölemelje a lábát, és ezzel kibillentse egyensúlyából a lányt, mint gyerekkorukban, ám Elizabeth már nem volt gyerek. Aminek Peter örült is.

– Semmi jelentősége, mama – legyintett Elizabeth.

A hercegné összevonta a szemöldökét.

– Biztosra veszem, hogy sok ifjú hölgy nem így gondolná.

Peter felvonta a szemöldökét, és figyelte, hogyan vágja ki magát a lány.

– Nem úgy értettem – mondta gyorsan –, természetesen jólesett, és hízelgett a figyelmességük.

– Belopta magát a szívedbe valamelyikük? – firtatta a hercegné.

– Mind nagyon kedvesek voltak…

A hercegné Peterhez fordult:

– Önnek mi a véleménye, Mr. Derby?

Több női szempár is rászegeződött. Tisztában volt vele, hogy csak az érdekli őket, tud-e valamilyen információval szolgálni az Elizabeth körül legyeskedő férfiakról. Az meg sem fordul a fejükben, hogy esetleg ő udvarolhatna neki. Elizabeth egy herceg húga, a házassága kapocs lehet egy másik jelentős családdal, miáltal gyarapodnak a birtokaik, a vagyonuk és a befolyásuk a parlamentben.

Őt csupán a család barátjának tekintik, semmi többnek. Ám múlt éjjel, egy klubban megkezdődött a változás. Elizabeth más szemmel nézett rá, mint eddig.

Peter a hercegnéhez fordult.

– Lady Elzabeth hódolói meglehetősen… fiatalok voltak, asszonyom.

– A szárnyaikat próbálgatják, mama – kapott a szón Elizabeth. – Szívesen engedtem, hogy rajtam gyakorolják a széptevést.

Ha hálás is volt, amiért Peter elterelte az anyja figyelmét, nem mutatta. Még mindig haragudott rá.

– Lenne kedve táncolni, Lady Elizabeth? – kérdezte a férfi váratlanul.

A lány szeme felvillant.

– Hát persze, Peter – felelte édeskésen. – Talán neked is szükséged van a gyakorlásra, mint az ifjú hódolóimnak délután.

A hercegné levegő után kapkodott.

– De kíméld meg a lábujjaimat, ha lehet! – nevetett a férfi.

Elizabeth összerándult, amikor magával húzta. A zenekar ismét keringőt játszott, és Elizabeth valamiért a teraszajtó felé nézett.

– Szeretnéd, ha kitáncolnék veled a holdfénybe?

– Nem! – vonta össze a szemöldökét Elizabeth. – Az illetlen lenne.

– Illetlen? – visszhangozta Peter, és figyelmesen nézett rá. Milyen érdekes megállapítás! – Emlékeim szerint sokat gyakoroltunk Madingley Court napfényes teraszán. Sőt merem állítani, én tanítottalak meg táncolni, miután szegény tánctanárod jóformán belebetegedett a félelembe, hogy szégyent vall egy herceg előtt az érdektelenséged miatt.

Elizabeth álla megfeszült, de nem nézett a szemébe.

Talán csak azért találja most ezt illetlennek, mert már nem úgy gondol rá, mint régi barátra, hanem mint egy férfira, aki látta a festményt. Nem is baj, gondolta Peter elégedetten.

Kicsit szorosabban magához vonta a következő fordulónál, és kikerült egy párt, akik úgy imbolyogtak a parketten, mint egy hajó, leszakadt vitorlával.

Elizabeth keble az ő mellkasát súrolta, és a zsigereiben érezte a hatást.

A lány szeme rávillant.

– Túl illetlen voltam? – kérdezte tőle Peter ártatlanul. – Csak nem akartam, hogy nekimenj a többieknek.

– Azelőtt nem mertél volna ilyesmivel próbálkozni – dohogott Elizabeth komoran. – A festmény az oka, igaz?

– Nem becsüllek kevésbé a festmény miatt.

– Csak azért, mert nem akarod, hogy téged megszóljanak a viselkedésed miatt az utóbbi időben.

Peter eleresztette a füle mellett a megjegyzést.

– Csak szeretném megérteni, miért tetted. Mi vett rá, hogy ekkora kockázatot vállalj? Nekem úgy tűnt, az utóbbi időben nagyon igyekeztél, hogy leszokj az efféle szertelenségekről.

– Nem a kockázat volt a lényeg – szólalt meg végül Elizabeth.

Legalább beszélt. Peter magához ölelte, és pörgött vele, mire a lány a szoknyája repült, és a lába alig érte a földet.

– Elizabeth…

– Nem akarok beszélni róla! – suttogta a lány. Felhevült arcán harag tükröződött, olyasmi, ami azelőtt sosem irányult Peter ellen. Megmutatkozott a benne lakozó indulat, a „vad spanyol vér”, amelyet egyesek az anyja rovására írtak.

Láthatóan Elizabeth is rájött ugyanerre, mert a szeme riadtan, szomorúan elkerekedett.

– Bocsáss meg! – motyogta. – Nem szoktam így viselkedni, még akkor sem, ha provokálnak.

– Alig várom, hogy kiderítsem, mivel provokálhatom önt, kisasszony.

Véget ért a tánc, és Elizabeth szeme kutatóan villant felé, miközben meghajolt. Peter vissza akarta kísérni a családjához, de ő nem várta be, egyedül indult el.

Mielőtt odaérhetett volna az anyjához, Lucy toppant elé, olyan hirtelen, hogy majdnem összeütköztek. Mindketten hátrahőköltek, aztán Lucy elnevette magát, és nem túl lelkesen, de Elizabeth is követte a példáját.

– Szép kis tánc volt – jegyezte meg a barátnője, amikor kart karba öltve elsétáltak a zsúfolt bálterem szélére.

Elizabeth összerezzent, mert eszébe jutott Lord Dekker erőszakossága.

– Melyik?

– Az imént Mr. Derbyvel. – Lucy színpadiasan felsóhajtott. – Jól mutattok együtt.

– Ó! – nevetett fel Elizabeth. De azért el kellett ismernie: – Sokszor volt kénytelen gyakorolni velem, amikor táncolni tanultam.

– Most nem úgy nézett ki, mint aki kényszerűségből táncol. Nagyon is élvezte. Ellentétben veled. – Lucy kutatva nézett rá. – Mesélj!

– Nincs mit mesélni. Mindig szoktam táncolni Peterrel. Barátok vagyunk.

– Azért számára biztos nem könnyű ilyen közeli kapcsolatban állni a családotokkal, miközben mégsem tartoztok ugyanazokba a körökbe.

Elizabeth kinyitotta a száját – aztán becsukta. Igaz lenne? Nem, Peter biztosan nem így érez. Emlékezett rá, hogy Peter egy időben kicsit udvarolt a kuzinjának, Susannának, bár romantikus kapcsolat nem lett belőle. De már a tény, hogy udvarolt, mutatja a magabiztosságát és azt, hogy nem feszélyezte a Társaságban betöltött pozíciója.

– No és – terelte lényegesebb kérdések felé a beszélgetést –, hol van William?

Lucy elhúzta a száját.

– Még nem érkezett meg. Először a buta barátaival találkozik a klubjukban. Remélhetőleg nem öntenek fel a garatra.

Elizabeth csak remélni merte, hogy William nem ugyanabba a klubba jár, mint Peter. Gondolni sem akart rá, hogy esetleg William láthatja azt a festményt.

Ámbár, ha tudná az igazságot, akkor talán végre felfigyelne rá…

Jóságos ég, mi nem jut az eszébe?! William szóba sem állna vele többé efféle botrány után.

Nyugalomra intette magát. Susannának van egy terve, legalábbis így mondta kora este. Legyőzik azt a három pimasz fickót, visszanyerik a festményt – és eltüntetik!

– Itt van! – kiáltott fel hirtelen Lucy.

Elizabeth azon kapta magát, hogy végigvonszolják a tánctér szélén, olyan közel, hogy nemegyszer félre kellett ugrania egy-egy keringőző pár elől. Végül ott álltak Lucyval William Gibson báró előtt, aki olyan jóképű volt, hogy szinte fájt ránézni. Zilált, szőke haját kiszívta a nap, a szeme zöld volt, mint a tavasz. Imádott lóháton nyargalászni London környékén, és a sétái során Elizabeth gyakran látta, ahogy a kis hintóját hajtja. Mintha a nap ereszkedett volna alá, hogy elkápráztassa.

William, aki a barátaival nevetgélt, megfordult, és észrevette a húgát.

– Helló, Lucy! – paskolta meg az arcát.

Aztán Elizabethre nézett.

A lány várta a csodát, hogy végre tényleg észreveszi, mint annak idején, amikor bevezették a társaságba.

De William neki is csak annyit mondott:

– Helló, Elizabeth!

– Jó estét, William! – felelte ő, és elfojtotta a csalódottságát, miközben kecsesen pukedlizett.

Miért nem mondja, milyen csinos? Miért nem veszi észre a ruháját és azt, hogyan hangsúlyozza az alakját? Miért nem lát csodálatot a szemében, mint Peterében?

Bosszúsan elhessegette a gondolatot. Petert és Williamet nem lehet összehasonlítani.

– Ugye nem felejtettél el fenntartani nekem egy táncot? – kérdezte William.

Elizabeth szíve nagyot dobbant, és a táncrendjére nézett.

– Elég zsúfolt, de úgy tűnik, a következő valcer még szabad.

– Nem jó – rázta meg a fejét William. – Kártyaparti kezdődik a társalgóban. Később megkereslek.

És azzal távozott. Elizabeth ott állt Lucy mellett, és nézte a vidáman nevetgélő fiatalembereket, akik egymás vállát veregetve felsorakoztak az ostoba kártyapartijukhoz.

– Sajnálom – mondta halkan Lucy.

– Nem a te hibád.

– Vissza fog jönni.

– Persze. – Elizabeth nyugodtnak mutatta magát, de belül háborgott. Ez az este minden tekintetben csalódást okozott neki.

Elizabeth föl-alá járkált a szobájában. Nem volt türelme leülni, és hagyni, hogy a komorna kifésülje a haját. Saját maga állt neki, miután elbocsájtotta Teresát, és szabad folyást engedett a rosszkedvének. Dühösen bámulta magát a tükörben, és heves mozdulatokkal fésülködött.

Nyugtalanította, milyen hatással van rá ez a festmény – és ez a fogadás. Gyanúsnak lát mindenkit. Minél többet gondolkodott rajta, annál biztosabb volt benne, hogy Lord Dekker csak flörtölni akart vele a holdfényben.

Ez az egész Peter hibája! Maga előtt látta a férfi önelégült, vidám képét, ahogy illetlenül közel húzza magához keringőzés közben. Mi ütött belé? Neki kellene őt vigasztalnia, pártját fognia a félkegyelmű barátaival szemben! Ehelyett úgy bánik vele, mint… mint…

Nem is tudott mit mondani. Csak azt tudta, hogy a régi Petert akarja, nem pedig ezt az idegent, akinek a kék szeme szinte perzsel.

Rövid kopogtatás után Susanna nyitott be hozzá, és intett neki. Elizabeth örömmel félretette a hajkefét, és hagyta, hogy Susanna karon fogva maga után húzza a folyosón a húga, Rebecca szobája felé. Mókásnak találta, hogy Susanna, aki általában oly visszafogott és megfontolt – igazi kékharisnya a szó minden értelmében –, elhatározta, hogy haditervet eszel ki, és hogy Rebecca, aki kalandvágyó és merész lett, amióta elmúlt a gyerekkori betegsége, hajlandó hallgatni a nővérére.

A kuzinja szobájába érve lehuppant a baldachinos ágyra, és kényelmesen elhelyezkedett a párnák között.

Susanna csípőre tette a kezét.

– És most meghallgatjátok a tervemet!

– Hát persze – helyeselt Rebecca fésülködés közben. – Mondj el mindent!

– Nem maradhatunk Londonban, nem hagyhatjuk, hogy ez a három fickó egyenként sarokba szorítson minket, kipuhatolja a gyenge pontjainkat, és összevesse, amit megtud.

– De hisz le akarják győzni egymást! – vonta össze a szemöldökét Elizabeth.

– Meg minket. És kezdem azt hinni, hogy minket legyőzni érdekesebb nekik, mint egymást.

– Azt hiszi – mosolygott Rebecca Elizabethre –, azért, mert tudja, mi van egy férfi bőre alatt, azt is tudja, hogyan gondolkozik?

Susanna művész volt, aki nem riadt vissza attól, hogy anatómus apjuknak segédkezve vázlatokat készítsen a boncolásokról. A testvérek ezer éve csipkelődtek rajta emiatt, de Elizabeth most csak türelmetlenül legyintett.

Susannán volt a sor, hogy elmosolyodjék.

– Nem ezt mondtam. Viszont úgy vélem, azzal védhetjük meg legjobban a titkunkat, ha elválnak útjaink, és megnehezítjük számukra, hogy egymás után kifaggassanak bennünket.

– Elválnak útjaink? – vonta össze a szemöldökét Rebecca.

– Valamelyikünk előbb-utóbb elkövetne valami hibát – folytatta Susanna. – Úgy vélem, ennek azzal csökkenthetjük az esélyét, ha nem tudnak egyszerre mindhármunkat elérni.

– De ez olyan, mintha kiszállnánk a játékból. – Rebecca válla lehorgadt.

Elizabeth látta rajta, hogy csalódott, de nem értette, miért. Csak az számít, hogy megnyerjék a játékot, csak így szerezhetik vissza a festményt, és védhetik meg magukat.

– Nem, csak másutt játsszuk le. – Susanna egyre lelkesebben mosolygott. – Ha nem jönnek utánunk, mi nyerünk, hát nem érted?

– Én nem mehetek el – jelentette ki Elizabeth. – Anyám nem érzi jól magát mostanában, mellette kell maradnom. – Azt nem említette, hogy Williamet sem akarja itt hagyni.

– Rendben van – bólintott Susanna. – Egyébként sem szabad együtt mennünk. Én eleget teszek egy vidéki meghívásnak.

– Anya említette – jegyezte meg Rebecca bizonytalanul. – Biztos azt akarja, hogy tartsak veled.

– Nem, ha elmész meglátogatni Rianette nénit.

Rebecca kezében megállt a fésű.

– Tessék?

– Régóta kéri, hogy valamelyikünk látogassa meg – magyarázta Susanna. – Anya már szégyelli, hogy sosem érünk rá. Most akkor nem kell tovább szégyenkeznie.

Elizabeth magához szorított egy párnát, hogy elfojtsa a nevetését, miközben a két testvér tovább civakodott, még akkor is, amikor megtervezték Rebecca vonatútját.

Végül aztán Rebecca elégedetten nézett egyikükről a másikukra.

– Nos, mondanám, hogy sok szerencsét, de úgysem lesz rá szükségünk.

Elizabeth megfogta a kezüket, és összemosolyogtak. Valójában nyugtalanság emésztette, de nem akarta, hogy lássák rajta. Haditervet kovácsoltak, és feltett szándékuk volt, hogy nyerjenek. Rebecca készen állt egy kalandra. Susanna arra, hogy bebizonyítsa fölényét egy együgyű férfival szemben. Nem fogja elvenni a kedvüket a szánalmas aggodalmaival!

3. fejezet

Peter korán szeretett volna elmenni otthonról másnap reggel. Hozzá akart fogni, hogy megkeresse a művészt, aki megfestette Elizabetht. Ám épp, amikor ki akart lépni az ajtón, a nevén szólították. Nagy sóhajjal hátranézett, és látta, hogy az anyja hajol ki az emeleti korlát mögül.

– Beszélhetnék veled, Peter?

– Természetesen, anyám – felelte, és visszament a lépcsőn.

Noha mosolygott, a ráncok Mrs. Derby homlokán aggodalomról árulkodtak. Még mindig csinos asszony volt, bár az alakja teltebb lett, és hajába ősz szálak vegyültek, amit nem is próbált álcázni. Peter sosem értette, miért nem ment férjhez újból a meglehetősen zsarnoki természetű apjuk halála után, de az anyja mindig azt mondta, túlságosan lefoglalták a gyerekei. Ez burkolt célzás volt a legidősebbnek, hogy ideje lenne megházasodnia, és örökösről gondoskodnia. James azonban mind ez idáig nem állt kötélnek.

Mrs. Derby behúzta Petert a társalgóba, majd miután meggyőződött róla, hogy senki sincs a folyosón, becsukta maguk mögött az ajtót.

– Nem akarom, hogy a húgod hallja.

Peter felsóhajtott. Vajon miféle rosszaságot követett el megint Mary Anne?

– Nem Jamesnek kellene itt lennie?

– Ő túlságosan türelmetlen vele – felelt Mrs. Derby. – Úgy vélem, a húgod rád jobban hallgat.

Peter leült mellé a kanapéra, és megfogta a kezét.

– Mondj el mindent!

– Azt reméltem – kezdte nagy sóhajjal az anyja –, jobb lesz a helyzet, miután bevezettük a társaságba.

– Érettebb lett, amennyire én látom – jegyezte meg Peter kissé rossz lelkiismerettel, mivel tisztában volt vele, hogy az elmúlt évben nem sok időt töltött Mary Anne-nel.

– Ó, hogyne, már ügyesebben társalog, és többnyire előbb gondolkodik, és csak utána beszél.

– No lám, tessék, mindjárt jobb! – vigyorgott Peter. – Épp eleget visszhangzott a ház a kiabálásától.

Az anyja nem mosolyodott el.

– Megszállott lett. De nem az olvasás vagy festés vagy kézimunka megszállottja, egyszóval valami illendő dologé. Nem, a biliárdé! Kozák lett belőle!

Peter csak bámult rá, és alig bírta visszafojtani a nevetését.

– Tudod, mit jelent ez a szó?

– Pénzben játszik, és becsapja a férfiakat. – Mrs. Derby szórakozottan gyűrögette a zsebkendőjét.

– Becsapja?

– Eltitkolja a… tudását. Igazán nem nehéz, hisz ki gondolná egy ifjú hölgyről, hogy ilyesmiben járatos?

– Tudom, hogy szeret játszani, és ügyes is.

– Biztattad?

– Nem hinném. Régebben néha játszottunk. Nem tűnt fel, hogy különösebben érdekelné.

– Most meg az a mindene!

Peter arcáról lehervadt a mosoly, mert az anyja láthatóan komolyan aggódott. Nem olyan asszony volt, aki túlzásokba esik. Annak idején elfogadta a férje hóbortjait, az igyekezetét, hogy többnek akar látszani, mint ami: egyszerű földbirtokos a kis falujukban, ami nem is olyan egyszerű dolog, ha az ember Madingley herceg szomszédja. Az