JOSEPH CAMPBELL

AZ EZERARCÚ HŐS

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Joseph Campbell / The Hero with a Thousand Faces

(harmadik, átdolgozott kiadás)

New World Library, USA, 2008

A mű először az Édesvíz Kiadó gondozásában jelent meg 2010-ben, azonos címmel.

A jelenlegi kiadás az eredeti javított, új kiadása.

Fordította
Varjasi Farkas Csaba

Szerkesztette
Szolláth Mihály

Olvasószerkesztő
Csémi Judit

Copyright © Joseph Campbell Foundation, 2008

Hungarian translation © Varjasi Farkas Csaba, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

„The Hero with a Thousand Faces” is a trademark of the
Joseph Campbell Foundation (www.jcf.org) and is used with permission.

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia és tördelés NovaBook

Borítót készítette Tóth Attila

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9789636300005

MOBI ISBN 9789636300012

TARTALOM

JOSEPH CAMPBELL ÖSSZEGYŰJTÖTT MŰVEIRŐL

ELŐSZÓ AZ 1949-ES KIADÁSHOZ

PROLÓGUS: A monomítosz

1. Mítosz és álom

2. Tragédia és komédia

3. A hős és az isten

4. A Világköldök

I. rész
A HŐS KALANDJA

ELSŐ FEJEZET: Elindulás

1. Kalandra hívás

2. A kaland visszautasítása

3. Természetfeletti segítség

4. Az első küszöb átlépése

5. A cethal gyomrában

MÁSODIK FEJEZET: Beavatás

1. A próbatételek útján

2. Találkozás az Istennővel

3. A nő mint csábító

4. Megbékélés az apával

5. Megdicsőülés

6. A végső adomány

HARMADIK FEJEZET: Visszatérés

1. A visszatérés megtagadása

2. A mágikus menekülés

3. Külső segítség

4. A visszatérés küszöbének átlépése

5. Két világ ura

6. Szabadon élni

NEGYEDIK FEJEZET: A kulcsok

II. rész
A KOZMOGÓNIAI CIKLUS

ELSŐ FEJEZET: Emanációk

1. A pszichológiától a metafizikáig

2. Az univerzális kör

3. Az Ürességből – a Tér

4. A Térben – Élet

5. Az egyetlen sok részre szakad

6. A népmesei teremtés

MÁSODIK FEJEZET: A szűzen szülés

1. A Világanya

2. A Végzet mátrixa

3. A megváltó anyaméh

4. Népmesék a szűz anyaságról

HARMADIK FEJEZET: A hős átalakulása

1. A mitikus hős és az ember

2. Az emberi hős gyermekkora

3. A hős mint harcos

4. A szerelmes hős

5. A hős mint uralkodó és zsarnok

6. A világmegváltó hős

7. A szent hős

8. A hős távozása

NEGYEDIK FEJEZET: Feloldódás

1. A mikrokozmosz pusztulása

2. A makrokozmosz vége

EPILÓGUS: Mítosz és társadalom

1. Az alakváltó

2. A mítosz, a kultusz és a meditáció funkciója

3. A modern hős

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

BIBLIOGRÁFIA

ILLUSZTRÁCIÓK JEGYZÉKE

A JOSEPH CAMPBELL ALAPÍTVÁNYRÓL

APÁMNAK ÉS ANYÁMNAK

JOSEPH CAMPBELL ÖSSZEGYŰJTÖTT MŰVEIRŐL

1987-ben bekövetkezett halálakor Joseph Campbell többkötetnyi publikációt hagyott hátra, amelyek mind életre szóló szenvedélyével, az egyetemes mítoszok és szimbólumok összetett világával – az ő szavaival: „az Emberiség egyetlen nagy történetével” – foglalkoznak. A publikációk mellett ugyanakkor óriási mennyiségű kiadatlan mű is maradt az utókorra: cikkek, jegyzetek, levelek és naplók, továbbá előadások videó- és hangfelvételei.

A Joseph Campbell Alapítványt 1990-ben azzal a céllal alapították, hogy gondozza, megőrizze és hozzáférhetővé tegye Campbell munkásságát. Az Alapítvány felvállalta, hogy egy digitális archívumban dokumentálja a szerző írásait és a vele készült felvételeket, és The Collected Works of Joseph Campbell címen kiadja Cambell összes írását.

Robert Walter főszerkesztő
David Kudler felelős szerkesztő

ELŐSZÓ AZ 1949-ES KIADÁSHOZ

„A vallásos tanokban fellelhető igazságokat utóvégre oly mértékben eltorzították és módszeresen elrejtették – írja Sigmund Freud –, hogy az emberiség többsége képtelen meglátni bennük az igazságot. Ez hasonlatos ahhoz, mint amikor a gyerekekkel elhitetjük, hogy az újszülöttet a gólya hozza. Itt is az igazságot mondjuk szimbolikus formában, mert tudjuk, hogy mit jelképez a nagy madár. A gyereknek azonban fogalma sincs. Csak az eltorzított változatát hallja annak, amit mondunk, és becsapva érzi magát; márpedig tudjuk, hogy a gyermek felnőttekkel szemben táplált bizalmatlansága és kezelhetetlen viselkedése milyen sokszor ered ebből a benyomásból. Meggyőződésünk, hogy gyerekekhez szólva jobb elkerülni az igazság ehhez hasonlóan burkolt, szimbolikus tálalását, és tanácsos inkább értelmi szintjüknek megfelelő fogalmazásban megosztani velük a dolgok valódi állását.”1

Ennek a könyvnek éppen az a célja, hogy számtalan könnyen értelmezhető példán keresztül, utat engedve azok egyértelmű, ősi jelentésének, feltárjon néhány olyan igazságot, amelyet a vallások és mítoszok elrejtettek a szemünk elől. A régi tanítók tudták, mit beszélnek. Ha újra megtanuljuk értelmezni a szimbólumok nyelvét, már csak össze kell gyűjteni és egybeszerkeszteni a tanításokat, hogy azok újra hallgatókra leljenek. Először azonban el kell sajátítanunk a szimbólumok nyelvtanát. Ennek a misztériumához pedig nem ismerek jobb és korszerűbb kulcsot, mint a pszichoanalízis eszközeit. Nem gondolom, hogy ez lenne a végső és egyetlen üdvözítő megoldás, azt ajánlom, mégis fogadjuk el ezt a megközelítést. Második lépésként aztán összehozunk egy sor mítoszt és népmesét a világ minden szegletéből, és hagyjuk, hogy a szimbólumok önmagukért beszéljenek. A párhuzamok azonnal szembetűnnek majd; és ezek együtt adják majd az alapvető igazság átfogóan hatalmas és meghökkentően állandó megfogalmazását, amelyhez igazodva évezredek emberöltői élték életüket ezen a Földön.

Talán a szememre vetik majd, hogy miközben a hasonlóságokat igyekeztem kidomborítani, elsiklottam a keleti és nyugati, az ősi, primitív és modern hagyományok változatossága fölött. Csakhogy ugyanezt lehet kifogásolni azokban az anatómiai tanulmányokban és atlaszokban, amelyek az emberi test általános felépítésének demonstrálása végett figyelmen kívül hagyják az emberi fajok eltérő fiziológiai jellegzetességeit. Persze, hogy vannak különbségek az emberiség számtalan mitológiája és vallása között; mihelyst azonban ezeket megértjük, a különbségek sokkal elhanyagolhatóbbnak tűnnek, mint azt sokan (politikai megfontolásból) tudni vélik. Merem remélni, hogy az összehasonlító magyarázat hozzájárulhat azokhoz a mai világban működő és talán nem teljesen kudarcra ítélt egységesítő törekvésekhez, amelyek nem valamiféle felekezeti vagy politikai hatalom nevében, hanem a kölcsönös emberi megértés érdekében munkálkodnak. Ahogy a Védákban írva van: „Az Igazság egy, bár a bölcsek sok névvel illetik.”2

Hogy a rengeteg anyagot olvasható formába önthettem, sokaknak tartozom köszönettel: Mr. Henry Morton Robinson, akinek tanácsai nagyban segítettek a munka első és befejező fázisában, Mrs. Péter Geiger, Mrs. Margaret Wing és Mrs. Helen McMaster, akik többször átolvasták a kéziratot, és felbecsülhetetlen tanácsokat adtak, illetve hitvesem, aki elejétől a végéig velem együtt dolgozott – meghallgatott, olvasott és korrigált.

J. C.
New York City
1948. június 10.

1. Medúza (faragott márvány, római kor, Itália, dátum bizonytalan

PROLÓGUS

A monomítosz

1. Mítosz és álom

Mindegy, hogy egy vérben forgó szemű kongói sámán halandzsáját hallgatjuk visszafogott ámulattal, vagy a misztikus Lao-ce szonettjeinek vékonyka fordítását forgatjuk intelligens csodálattal; vagy ha néhanapján sikerül megfejteni Szent Tamás egy-egy magvas okfejtését, vagy máskor hirtelen elcsípni egy zagyva eszkimó tündérmese tündöklő jelentését – mindig ugyanazzal az ezer formában előbukkanó, mégis bámulatosan állandó történettel találkozunk, és ráadásként azzal a zavarba ejtően kitartó érzéssel, hogy sokkal, de sokkal több történet van annál, mint amennyit valaha el lehet mesélni és meg lehet ismerni.

Ahol valaha ember élt a Földön, minden korban és minden körülmények között virágoztak a mítoszok; élő inspirációként szolgáltak mindahhoz, ami az emberi test és elme tevékenységéből megszülethetett. Nem túlzás kijelenteni, hogy a mítosz az a titkos ablak, amelyen keresztül a kozmosz kimeríthetetlen energiái feltöltik az emberi kultúra megjelenési formáit. A vallások, filozófiák, művészetek, a primitív és történelmi emberiség társadalmi formái, a tudomány és technológia alapvető felfedezései és maguk az álmok, amelyek felkavarják az alvás nyugalmát, mind a mítoszok bűvös köréből törnek elő.

Csodálatos módon az a képesség, hogy mélyen megérintse és inspirálja az emberi képzeletet, ott rejlik már a legegyszerűbb tündérmesében is – mint ahogy az óceán íze ott van egyetlen csepp vízben, vagy az élet misztériuma ott rejlik egy bolha petéjében. A mitológia szimbólumait nem ember alkotta; ezeket nem lehet sem kitalálni, sem rendszerezni, sem tartósan elnyomni. A mítoszok az emberi psziché spontán megnyilatkozásai, s mindegyik sértetlenül magában hordja forrásának elemi erejét.

Mi a titka ennek az időtlen víziónak? Hogyan merül a felszínre az elme legmélyéről? Miért van, hogy a mítosz mindenütt ugyanaz, bármilyen köntösbe bújtatják is? És mit tanulhatunk belőle?

Ma már számtalan tudományág segít a rejtély megoldásában. Régészek kutatnak Irán, Honan, Kréta és a Yucatán-félsziget ásatásain. Néprajzkutatók faggatják az Ob mentén élő osztjákok és a Bioko-szigeti bubi törzs utolsó képviselőit. A keletkutatók egy új generációja a közelmúltban tárta fel a keleti szent szövegek értelmét, és hozta napvilágra a mi Szentírásunk héber nyelvnél korábbi forrásait. Mindeközben társadalomtudósok egész hada fáradozik azon, hogy egyesítve a XIX. században elkezdett kutatásokat, megfogalmazza a nyelv, a mítosz, a vallás, a művészetek és az erkölcsi kódok pszichológiai alapjait.

Meglepő módon, mindennél figyelemreméltóbb eredmények születtek a pszichiátriai osztályokon. A pszichoanalitikusok merész, korszakalkotó munkái nélkülözhetetlenek a mitológiával foglalkozó kutató számára; hiszen bármit gondoljunk is az egyes esetek kimerítően alapos, ám ellentmondásoktól sem mentes interpretációjáról, Freud, Jung és követőik megcáfolhatatlanul bizonyították, hogy a mítoszok logikája, a hősök és mitikus tetteik túlélik a történelmet, és a mai napig velünk élnek. Átfogó, egyetemesen érvényes mítosz híján mindannyiónknak megvan a saját, kiismerhetetlen, primitív, de rendkívül hatásos belső világa – az álmok panteonja. Oidipusz király legutóbbi inkarnációja vagy a Szépség és a Szörnyeteg élő románca talán ma délután is ott áll a Negyvenkettedik utca és az Ötödik sugárút sarkán, és csak arra vár, hogy a lámpa zöldre váltson.

„Álmomban – írja egy amerikai fiatalember egy napilap újságírójának –, épp a tetőt zsindelyeztem. Hirtelen apám hangját hallottam lentről, engem szólított. Megfordultam, hogy jobban halljam, de mozdulat közben a kalapács kicsúszott a kezemből és leszánkázott a tetőn, majd eltűnt annak peremén. Tompa puffanást hallottam, mintha egy test zuhant volna a földre.

Rettenetesen megijedtem, lemásztam a létrán. Apám holtan feküdt a földön, a feje csupa vér. Összetörten zokogtam, közben anyámat szólongattam. Kijött a házból, átkarolt.

– Sose bánd, fiam, véletlen baleset volt csupán – mondta. – Tudom, hogy gondomat viseled majd, akkor is, ha apád már nincs velünk. Megcsókolt, erre felébredtem.

Huszonhárom évesen én vagyok a családban az elsőszülött. Egy éve külön élek a feleségemtől; valahogy nem tudtunk kijönni egymással. Mindkét szülőmet tiszta szívből szeretem, és soha nem volt bajom az apámmal, kivéve, amikor ragaszkodott hozzá, hogy költözzek vissza a feleségemhez, pedig boldogtalan voltam mellette. Az is leszek mindig.”1

2. Visnu a világegyetemet álmodja (faragott kő, India, 400–700 k.)

A sikertelen házasságban élő férj csodálatos ártatlansággal tárja fel előttünk, hogy ahelyett, hogy spirituális energiáival a házasságában a szerelem élménye és a problémák megoldása felé fordulna, képzelete titkos zugaiban egy mostanra nevetségesen anakronisztikussá vált drámai helyzetbe, első és egyetlen érzelmi kapcsolódásába éli bele magát, ami nem más, mint az ismert ovis tragikomédia: az anyja szeretetéért az apa ellen forduló fiú története. Vélhetően az emberi psziché legjellemzőbb problémái abból a tényből fakadnak, hogy minden állat közül az ember szoptatja legtovább a kicsinyeit. Az ember túl korán születik, kialakulatlan, nem áll készen arra, hogy találkozzon a külvilággal. Következésképpen a világ veszélyeitől csak az anyja tudja megvédeni, aki mintegy meghosszabbítja a méhen belüli időszakot.2 Ezért az anya és a gondoskodására szoruló gyermek még hónapokkal a születés katasztrófája után is duális egységet képeznek, nem csupán fizikailag, hanem pszichológiailag is.3 A szülő hosszabb távolléte feszültséget és agresszív reakciót vált ki a gyermekből; mint ahogy az is agressziót vált ki, amikor az anya kénytelen valamiben korlátozni a gyermeket. Így aztán a gyermek agressziójának első célpontja egyúttal a szeretetének is az első tárgya, az első ideálja pedig (amely a későbbiekben meghatározza majd a gyermek boldogságról, igazságról, szépségről és tökéletességről alkotott képét) a Madonna és gyermekének kettős egysége.4

A szerencsétlen apa az első betolakodó, aki egy másfajta valóság rendjével zavarja meg az anyaméh tökéletes világának üdvözült földi mását. Ezért az apát igazából ellenségnek tekinti a gyermek. Az eredetileg a távol lévő, „rossz” anyának címzett agresszió ezután az apára irányul, míg a „jó” tulajdonsághoz kapcsolódó vágyat a védelmező, tápláló anya fogja megtestesíteni. A halál (thanatosz: destrudo) és a szerelem (erósz: libido) impulzusainak ez a végzetesen és végletesen egyszerű, gyermeki szétválasztása a méltán elhíresült Ödipusz-komplexus alapja, amelyet közel ötven éve írt le pontosan Sigmund Freud, rámutatva, hogy ez az, ami miatt képtelenek vagyunk felnőtt emberként racionálisan viselkedni. Dr. Freud szavaival: „Oidipusz király, aki meggyilkolta atyját, Laioszt, és elvette tulajdon anyját, Iokasztét, csupán saját gyermekkori vágyainkat teljesíti be. Mi azonban annyival szerencsésebbek vagyunk nála – hacsak nem lettünk időközben neurotikus pszichopaták –, hogy szexuális vágyaink elszakadtak az édesanyánktól, és elfelejtettük, hogy mennyire féltékenyek voltunk az apánkra.”5{1} Másutt így ír: „Minden szexuálpatológiai eset hátterében joggal sejthetünk valamilyen fejlődésbeli gátlást.”6

Álmaiban már sok ember szeretkezett
saját anyjával. Aki ilyet nem nagyon
vesz szívre: csak az tűri könnyen életét.7

Egy másik modern álom látszólagos értelmetlensége felfedi annak a feleségnek a szomorú sorsát, akinek szerelmes férje érzelmileg éretlenül benneragadt az óvodai románc világában. Itt már érezhetően az ősi mítoszok világába érkeztünk, egy különös kerülővel.

„Álmomban – írja a zavart lelkű asszony – egy nagy fehér ló jött utánam, követett, bármerre mentem. Féltem tőle, igyekeztem eltaszítani magamtól. Hátranéztem, hogy még mindig követ-e, de ekkorra mintha emberré változott volna. Kértem, hogy menjen be egy borbélyüzletbe, és nyírassa le a sörényét. Meg is tette. Amikor kijött, embernek nézett ki, csak patái voltak, és lófeje, és követett, amerre mentem. Közelebb jött hozzám, és akkor felébredtem.

Harmincöt éves, férjezett nő vagyok, két gyermek anyja. Tizennégy éve vagyok házas, és biztos vagyok benne, hogy a férjem hűséges hozzám.”8

A tudattalan mindenféle ködös, félrevezető képet, különös lényt és borzalmat vetít az emberi elmébe álmok, nappali képzelet vagy őrület formájában; az emberi létezés birodalma ugyanis a tudatosságnak nevezett, viszonylag tiszta és takaros kis házikó padlója alatt folytatódik lent, a mélyben, Aladdin feltáratlan barlangjában. Ott azonban nemcsak kincsek rejtőznek, hanem veszélyes dzsinnek is: a kellemetlen vagy elfojtott pszichés erők, amelyeket nem akartunk vagy nem mertünk meghívni az életünkbe. Ezek örökre rejtve maradhatnak, de éppígy egy elejtett szó, a táj illata, egy csésze tea íze vagy egy elkapott pillantás megnyomhatja a varázsgombot, és máris veszélyes hírnökök jelennek meg az emberi elmében. Veszélyesek, mert fenyegetik azt a gondosan szőtt biztonsági hálót, amelyet önmagunk és a családunk köré szőttünk. Ugyanakkor ördögien izgalmasak is, hiszen ezek jelentik a kulcsot, amellyel az önismeret rettegett és vágyott kalandjának egész birodalma tárul fel előttünk. Összeomlik a világ, amelyet felépítettünk, és amelyben élünk; de aztán csodálatosan újjáépül, hogy egy merészebb, tisztább, tágasabb, kiteljesedett emberi életnek adjon helyet – ez a csábító ígérete és borzalma is egyben ezeknek a magunkban hordott mitológia világából felmerülő, felkavaró éjszakai látogatásoknak.

A pszichoanalízis, az álomfejtés modern tudománya megtanított minket arra, hogy figyeljünk és hallgassunk ezekre a valószerűtlen képekre, és megtalálta a módját annak is, hogy ezek hatékonyan ellássák feladatukat. Az önfejlődés veszélyes krízisei az álmok és mondák nyelvén szólalnak meg a beavatott szakember védelmező tekintete előtt, aki aztán a lelki vezető, a misztagóg, az ősi beavató pap, az erdők titkos mélyén végrehajtott próbatételeket és beavatási szertartást végző vajákos szerepét ölti magára. Az orvos lett a mitológia birodalmának modern helytartója, a titkos erők és ráolvasások tudója. Szerepe pontosan megegyezik a mítoszok és tündérmesék Bölcs Öregemberével, akinek szavai végigkísérik a hőst a különös kaland borzalmain és megpróbáltatásain. Ő az, aki a megfelelő pillanatban megjelenik és rámutat a fénylő kardra, amellyel elpusztítható a zsarnok sárkány, ő mesél a megmentésre váró királylányról és a kincsekkel teli kastélyról, ő ápolja varázserejű füvekkel a végzetesnek látszó sebet, és végül ő küldi vissza a hős hódítót a való világba, miután bevégezte nagy küldetését az elvarázsolt éjszakában.

Ha mindennek ismeretében megvizsgáljuk a primitív törzsek körében és a történelem nagy civilizációinak krónikáiban feljegyzett számtalan furcsa szertartást, nyilvánvalóan ezeknek az volt a kifejezett céljuk, hogy a beavatottakat átvezessék azoknak az átalakulásoknak a veszélyes buktatóin, amelyek nemcsak a tudatos elme, hanem a tudatalatti változását is megkövetelik. A beavatási rítusok rendkívül fontos szerepet játszanak a primitív társadalmak életében. A születési, névadási, felnőttéválási, házassági és temetési szertartásokat formális és nemritkán szigorú elkülönítés jellemzi, amelynek célja, hogy az elme radikálisan elszakadjon a hátrahagyott hétköznapok megszokott rutinjától, az ott kialakított viselkedéstől és kötődésektől.{2} Ezt követi egy hosszabb-rövidebb elvonulás, amely során az átélt rituálék megtanítják az élet kalandjára induló újoncnak, hogyan viselkedjen és érezzen új szerepében, hogy amikor az idő megérett a visszatérésre a hétköznapi világba, akkor úgy érezze, mintha újjászületett volna.9

Elképesztő módon a legtöbb rituális próbatétel és szertartás megegyezik azokkal a képekkel, amelyek automatikusan megjelennek az álmokban, mihelyst a pszichoanalízisben részt vevő páciens hátrahagyja gyermeki fixációit, és elindul a lelki fejlődés útján. Az ausztrál bennszülöttek között például a beavatási szertartás kiemelt része – amelynek során a kamasz fiú végleg elszakad anyjától, és bevezetik a férfiak társadalmának titkos tanaiba – a körülmetélés.

Mielőtt a murngin törzsben egy fiatal fiút körülmetélnek, az apja és a vének a következőt mesélik neki: „A Nagy Apakígyó megszagolja az előbőrödet, és magáénak kívánja.” A fiúk mindezt szó szerint veszik, és rettenetesen megijednek. Elbújnak az anyjukhoz, a nagyanyjukhoz vagy más, számukra kedves nőrokonhoz menekülnek, hiszen tudják, hogy a férfiak elviszik őket a férfiak földjére, ahol a nagy kígyó fújtatva, tekeregve várja őket. Az asszonyok szertartásosan elsiratják a fiúkat, nehogy a nagy kígyó mindenestől bekapja őket.10

Most lássuk ennek a megfelelőjét a tudattalanban. „Az egyik páciensem azt álmodta – írja dr. Carl Gustav Jung –, hogy egy kígyó ugrott elő egy barlangból, és megharapta a nemi szervét. Mindezt akkor álmodta, amikor meggyőződött az analízis igazáról, és kész volt megszabadulni anyakomplexusa szorításából”.11

A mitológia és a rítus legfőbb szerepe mindig is az volt, hogy olyan szimbólumokat szolgáltasson, amelyek előrehajtják az emberi lelket, ellenpontozva azokat az állandó fantáziákat, amelyek éppen ellenkezőleg: igyekeznek azt gúzsba kötni. Nagyon valószínű, hogy a neurózis egyre gyakoribb előfordulása társadalmunkban éppen ezeknek a hatékony lelki támaszoknak a visszaszorulásával hozható összefüggésbe. Fixálódunk gyermekkorunk ki nem élt, infantilis fantáziáihoz, és ezáltal képtelenek vagyunk átélni a felnőtté válás szükségszerű beavatási rítusát. Az Amerikai Egyesült Államokban ráadásul még a megfordult értékrend is jellemző: a cél nem az, hogy tisztességben megöregedjünk, hanem hogy fiatalok maradjunk; nem az, hogy felnőtté érjünk, és elszakadjunk az Anyától, hanem hogy az ölében maradjunk. Így aztán férjek, meglett férfiak, akik szüleik akarata szerint ügyvédek, kereskedők vagy tudósok lettek, saját kamaszkoruk oltárán áldoznak, miközben feleségeik tizennégy év házasság és két szép, felnevelt gyermek után is a szerelmet keresik – a szerelmet, amely kizárólag kentaurok, szilének, szatírok és más kéjvágyó, rémálombeli lények formájában érkezik el hozzájuk, mint a második fent idézett álomban, vagy pedig az üzekedés istennőjének népszerű, szirupos templomaiban, valamelyik ügyeletes mozihősnek álcázva.

Aztán megint jöhet a pszichológus, hogy a révületben táncoló sámánok és körülmetélést végző vajákosok után újra elismételje az ősi tanítások előremutató bölcsességét; amiből kiderül, hogy – miként a kígyómarásos álomban – a beavatások időtlen szimbolikáját maga a páciens teremti meg spontán módon a felszabadulás pillanatában. Kell lennie valaminek ezekben a beavatási szimbólumokban, amire az emberi pszichének feltétlenül szüksége van; olyannyira, hogy ha nem kapja meg kívülről mítoszok és rítusok formájában, akkor belülről kell kitermelnie álmok képében – hacsak az energiáink le nem ragadtak valamilyen banális, idejétmúlt gyerekszobába zárva, mélyen a tenger fenekén.

Sigmund Freud írásaiban rendre hangsúlyozza az emberi élet legelső szakaszának nehézségeit és próbatételeit, a gyermekévek és a kamaszkor megpróbáltatásait, amikor életünk napja pályája csúcsához közelít. Jung ezzel szemben a második életszakasz kríziseire hívja fel a figyelmet, amikor az állandó haladás érdekében a ragyogó égitestnek el kell fogadnia, hogy leáldozik és végül eltűnik a sírban, az örök éjszaka anyaméhében. Az életút derekán vágyaink és félelmeink szimbólumai saját maguk ellentétébe fordulnak át; hiszen ezután már nem az élet, hanem a halál jelenti a kihívást. Ekkor már nem az anyaméhet nehéz hátrahagyni, hanem a falloszt – hacsak nem fáradt már bele az ember az életbe, amikor többé nem a szerelem jelenti az üdvösség ígéretét, hanem a megváltó halál. A kör teljes és bezárul, az anyaméh sírjától a sír méhéig: kilátástalan, rejtélyes behatolás az anyag világába, amely rövid idő alatt szétolvad körülöttünk, mint ahogyan az álmok szertefoszlanak. Ami egyszer a saját, egyedi és egyéni, kiszámíthatatlanul veszélyes kalandunknak tűnt, az visszatekintve nem más, mint sztereotip metamorfózisok sorozata, amit a civilizáció ezer formájában milliók éltek már át előttünk a föld minden szegletében a történelem évszázadai alatt.

Ott van például a nagy Minósz király legendája, aki az akkoriban gazdag és virágzó kultúrájú Kréta uralkodója volt: arról, hogyan bízta meg Daidaloszt, az ünnepelt művész-feltalálót, hogy alkosson egy labirintust, és abban rejtsen el valamit, amit a palota népe egyszerre restellt és rettegett. Élt ugyanis közöttük egy szörny, Pasziphaé királyné gyermeke. Úgy tartják, Minósz király a kereskedelmi útvonalak védelméért vívott háborúkkal volt elfoglalva, miközben Pasziphaét egy hatalmas, hófehér, tengerből született bika csábította el. Nem történt más, minthogy megismétlődött az, ami Minósz király szülőanyjával megesett: Minósz ugyanis Európé gyermeke, és köztudottan egy bika hátán érkezett Kréta szigetére. A bika maga Zeusz főisten volt, és a szent nászból született fiúsarj lett az immár tisztelettel övezett és örömmel szolgált Minósz király. Honnan sejthette volna hát Pasziphaé, hogy saját félrelépésének gyümölcse bizony szörnyszülött lesz: fiacskájának embertestéhez egy bika feje és farka társult.

A társadalom elítélte a csalfa királynét; a király azonban tudatában volt annak, hogy ő sem ártatlan a történetben. A bikát a tengerek istene, Poszeidón küldte Krétára akkor, amikor Minósz még testvéreivel viszálykodott a trónért. Minósz isteni származása okán formált jogot a trónra, és azért imádkozott a tengeristenhez, hogy küldjön fel egy bikát a habokból szándéka jeléül; az imát esküvel zárta, megfogadva, hogy azonnal feláldozza a bikát szolgálata szimbólumaként. A bika meg is jelent, Minósz pedig elfoglalta a trónt; hanem amikor megpillantotta a gyönyörű állatot, amelyet Poszeidón küldött, arra gondolt, milyen kár lenne nem megtartani egy ilyen szépséges példányt, ezért úgy határozott, hogy megkockáztat egy közönséges cserét – talán nem oly nagy dolog ez az isten számára. Legszebb fehér bikáját áldozta fel Poszeidón oltárán, a másikat pedig a csordájához csapta.

A krétai birodalom szépen gyarapodott az ünnepelt törvényhozó és köztiszteletben álló mintauralkodó józan döntései nyomán. Knósszosz, a főváros az akkori civilizált világ kereskedelmi nagyhatalmának gazdag és elegáns központja lett. A krétai flották eljutottak a Mediterráneum minden szigetére és kikötőjébe; a krétai árut nagy becsben tartották Babilóniában és Egyiptomban. A bátor kis hajók még Héraklész Oszlopain is átjutottak a nyílt óceánra, hogy a partok mentén északra hajózva, elhozzák Írország aranyát és az értékes ónt Cornwall félszigetéről;12 dél felé hajózva pedig, Szenegál partjait megkerülve, eljutottak a távoli Joruba földjére, ahol elefántcsonttal, arannyal és rabszolgákkal kereskedtek.13

3. Szilének és menádok (feketealakos amfora, hellenikus kor, Szicília, i. e. 500–450 k.)

Az otthon maradt királynét azonban Poszeidón csillapíthatatlan vágyra gerjesztette a bika iránt. Meggyőzte férje legjobb mesteremberét, Daidaloszt, hogy készítsen fából egy tehenet, amellyel megtévesztheti a bikát – ő maga készségesen bemászott a tehénbe; a bika pedig lépre is ment. A királyné megszülte a szörny gyermeket, aki idővel veszélyesnek bizonyult. Hívatták hát újra Daidaloszt, ezúttal a király küldetett érte, arra kérvén, hogy készítsen egy óriási labirintust sehová sem vezető folyosókkal, ahová elrejthetné a szörnyet. Az útvesztő olyannyira jól sikerült, hogy amikor elkészült, maga Daidalosz is alig talált vissza a bejárathoz. Ide rejtették el a Minótauroszt. Időről időre élő ifjakkal és szüzekkel csillapították éhségét, akiket a Krétai birodalom meghódított és leigázott területeiről hoztak ajándék gyanánt.14

Az ősi legenda szerint tehát alapvetően nem a királyné volt a bűnös, hanem a király; nem is hibáztathatta hát hitvesét, mert tudta, hogy ő maga mit vétett. Egy közügyből személyes előnyt szerzett, holott királyi státuszának éppen az a lényege, hogy ő többé nem lehet egyszerű magánember. A bika feláldozása az uralkodói hivatás iránti teljes önfeladásának lehetett volna a szimbóluma. Megtartása és elrejtése viszont az önző és öncélú harácsolás jelképe. Így aztán az „Isten kegyelméből” uralkodó királyból a maga javára felhalmozó, veszélyes kényúr lett. Mint ahogy az ősi beavatási szertartások azt tanították a beavatottnak, hogy temesse el a múltját, és szülessen újjá a jövőnek, úgy a beiktatási ceremónia is megfosztja a közembert saját személyiségétől, és felruházza hivatása jelképes öltözékével. Ez volt a cél, akár mesteremberről, akár királyról volt szó. A rítus elutasítása azonban szentségtörés, amivel az egyén elvágja magát a közösségtől: így az Egyetlen sok apró részre töredezik, amelyek egymással viaskodnak – mindenki önmagáért –, amit csak erővel lehet kordában tartani.

A türannosz-szörny figurája a mítoszok, néphagyományok, legendák és rémálmok jól ismert motívuma szerte a világon; tulajdonságai lényegében mindenütt megegyeznek. A közjóból gazdagodik a saját javára. Az „enyém és csak az enyém” kapzsi elvét valló szörny. A mítoszok és tündérmesék szerint cselekedetével mindent tönkretesz, ami az uralma alá tartozik. Ez lehet csupán a közvetlen háztartása vagy a saját zavart pszichéje, vagy azoknak az élete, akiket a barátságával vagy segítségével megmételyez; de akár az egész civilizációra is kiterjedhet. A türannosz hatalmas egója átok saját maga és a környezete számára egyaránt – akárhogy is gyarapszik látszólagos gazdagsága. Önmagát tartja rettegésben, félelem kínozza, riadtan figyel, igyekszik előre visszaverni a vélt támadást; pedig mindezek csupán saját zabolázhatatlan hírvágyát tükrözik, az önerejéből elért függetlenség óriása a pusztulás hírnöke, még akkor is, ha elhiteti magával, hogy szándékai humánusak. Ahová csak elér a keze, onnan fájdalmas kiáltás hallatszik (ha nem hangosan, hát – annál fájdalmasabban – a szívek mélyéről): kiáltás a megmentő hősért, a fénylő kard hordozójáért, akinek egyetlen csapása, egyetlen érintése, puszta létezése felszabadítja majd a földet.

Itt állni nem lehet s feküdni ülni sem
Még csöndesség sincs a hegyekben
Csak szárazdörgés nem hoz esőt
Még magányosság sincs a hegyekben
Csak zord vörös arcok vicsorognak
Vályogkunyhók ajtajában.15

A hős az önerejéből elért behódolás embere. Behódolás, de minek? Pontosan ez a feladvány, amelyet manapság meg kell oldanunk, és ez az alapvető erény és történelmi cselekedet, amelyet a hős megoldott. Mint arra Arnold J. Toynbee professzor a civilizációk felemelkedéséről és széthullásáról írott hatkötetes tanulmányában rámutatott,16 a társadalom lelkében és testében keletkezett törést nem orvosolhatja a visszatérés a régi szép időkhöz (archaizmus) vagy bármilyen program, amely garantálja a tökéletes jövőt (futurizmus), de még a legrealisztikusabb, pragmatista törekvés sem, amely megpróbálja kitartó munkával újra összeforrasztani a széthulló darabokat. Csak a születés győzheti le a halált – nem a régi újjászületése, hanem valami egészen más és új. Kell lennie a társadalom lelkében és testében egy folyamatos, „állandóan visszatérő születésnek” (palingenezis) – ha hosszú távon szeretnénk túlélni –, ami ellenpontozza a soha véget nem érő pusztulási folyamatot. Mert ha nem vagyunk képesek megújulni, akkor saját győzelmeinkből kovácsol erőt a Gonosz: saját erényeinkből születik meg a végzetünk. A béke csalóka ábránd; a háború is ábránd; a változás is ábránd; az állandóság is az. Amikor elérkezik a nap, és a halál győzelmet arat felettünk, semmi mást nem tehetünk, mint hagyjuk magunkat keresztre feszíteni – és feltámadni; teljesen darabokra hullani – és aztán újjászületni.

A Minótauroszt legyőző hős, Thészeusz idegen volt Kréta szigetén – ha úgy tetszik, az éppen kibontakozó görög civilizáció szimbóluma és meghosszabbított karja. Akkoriban ez volt friss és divatos. Az újjászületés forrását persze az elnyomó birodalom falain belül is kereshetjük. Toynbee professzor az „eltávolodás” és „átváltozás” fogalmaival írja le a krízist, amely egy magasabb szellemi dimenzió elérésén keresztül lehetővé teszi a teremtés munkájának újrakezdését. Az első lépésben – az eltávolodás vagy visszahúzódás során – a hangsúly radikális módon áttolódik a külső jelenségekről a belső dolgokra, a makrokozmoszról a mikrokozmoszra. Visszavonulás a senkiföldje kétségbeesése elől a belső béke örök birodalmába. A pszichoanalízis viszont nyilvánvalóvá tette, hogy ez a birodalom nem más, mint az infantilis, gyermeki tudattalan. Ide lépünk be, amikor álmodunk. Ezt a világot örökké magunkban hordjuk. Itt laknak a gyermekkor szörnyei, titkos segítői, és itt a gyermeki világ egész varázslata. És ami ennél is fontosabb: itt rejtőzik énünk minden része, mindaz a lehetőség, amit felnőtt életünkben nem hagytunk kibontakozni; mert ezek az arany magok soha el nem tűnnek. Ha ennek az elveszett potenciálnak csak egy aprócska részét is sikerülne felszínre hozni, életerőnk csodálatos kiteljesedését és megújulását élhetnénk meg. Lenne mire büszkének lennünk. Sőt, ha valami olyat ásnánk elő, amit nemcsak mi felejtettünk el, hanem az összes kortársunk, az egész civilizáció is, amelyben élünk – akkor lehetnénk csak igazán korunk hőse és megmentője, az áldás hozója, aki a világ történelmét formálja. Egyszóval: a hős első lépése abból áll, hogy visszahúzódik a másodlagos jelenségek felszíni világától a psziché mélyére, ahol az okok rejtőznek, ahonnan a valódi nehézségek származnak, hogy aztán tisztázza ezeket a nehézségeket, megszabaduljon tőlük a maga módján (vagyis, hogy megküzdjön saját kultúrájának gyermekkori démonaival), és végül átlépve saját határait, megélje a tiszta, torzításmentes, C. G. Jung szavaival „archetípusos képek” közvetlen megtapasztalásának élményét.17 A hindu és buddhista filozófiában ezt nevezik a viveka vagy „megkülönböztetés” folyamatának.

Amint dr. Jung rámutat, az archetípusok elmélete korántsem tőle származik.18

Vö. Nietzsche: „Alvás közben és álmunkban az egész korábbi emberiség gondolatain áthaladunk. Úgy értem, álmában az ember ugyanúgy érvel, mint ezredévekkel korábban érvelt ébren… Az álom az emberi civilizáció előző korszakaiba repít vissza, és lehetővé teszi, hogy jobban megértsük azokat.”19

Vö. Adolf Bastian elméletét az egyes népek „alapvető fogalmairól”, amelyek elsődleges pszichikai karaktere (amely megfelel a sztoikusok logoi szpermatikoi fogalmának) úgy tekinthető, mint a „spirituális (vagy pszichikai) beállítottság csírája, amelyből az egész társadalmi struktúra szervesen kialakul”, és mint ilyen, az induktív kutatás alapjaként szolgál.20

Vö. Franz Boas: „Amióta Waitz részletesen tárgyalta az emberi faj egységének kérdését, nem lehet kétségünk afelől, hogy az emberek szellemi beállítottsága a világ minden pontján nagyjából megegyezik… [Adolf] Bastian arról beszél, hogy milyen rettenetesen monotonak az emberiség alapvető fogalmai a világ minden pontján… Bizonyos fogalomtársítások mintázatai az emberi kultúra minden formájában fellelhetők.”21

Vö. Sir James Frazer: „Nem kell az ókor és a mi időnk némelyik kutatójához hasonlóan feltételeznünk, hogy a nyugati népek a Kelet régebbi civilizációjától kölcsönözték a meghaló és feltámadó isten elképzelését és azt az ünnepélyes szertartást, amely ezt a felfogást drámai módon tárta a hívők szeme elé. Valószínűbb, hogy az a hasonlóság, amelyet ebben a tekintetben Kelet és Nyugat vallásai között megállapíthatunk, nem több véletlen találkozásnál, mint általában – de nem egészen pontosan – mondani szoktuk; hasonló okok különböző országokban és különböző éghajlatok alatt ugyanolyan hatást gyakorolnak a hasonló alkatú értelemre.”22

Vö. Sigmund Freud: „Az álomszimbolikát már igen korán felismertem, de terjedelmének, jelentőségének kellő méltánylásáig csak lassanként, bővülő tapasztalatok és W. Stekel munkáinak (1911) hatása alatt jutottam el… Stekel az intuíció segítségével fejtette meg a szimbólumokat, ama sajátos képesség révén, mellyel őket közvetlenül megértette… A pszichoanalitikus tapasztalatok halmozódásával olyan páciensekre bukkantunk, akiknek meglepő képességük volt arra, hogy közvetlenül megértsék az álomszimbolikát… Megjegyzendő, hogy a szimbolika nem kizárólag az álom sajátja, hanem a tudattalan elképzeléseké általában, mindenekelőtt a nép között, a folklórban, a mítoszokban, a mondákban, nyelvi fordulatokban, szólásmondásokban és viccekben még inkább fellelhető, mint az álomban.”23

Dr. Jung rámutat, hogy az archetípus kifejezést ókori klasszikusoktól kölcsönözte: Cicerótól, Pliniustól, a Corpus Hermeticum szövegéből, Augusztinusztól stb.24 Bastian rámutat a hasonlóságra saját „alapvető fogalmak” elmélete és a sztoikusok logoi szpermatikoi fogalma között. A „szubjektíven felfogott formák” (szanszkrit: antardzsneja-rúpa) hagyománya tulajdonképpen a mítosz elválaszthatatlan része, és kulcsfontosságú a mitológiai képek és szimbólumok megértéséhez és alkalmazásához – mint ahogy erre számtalan példát fogunk látni a következő fejezetekben.

A felfedezésre és befogadásra váró archetípusok pontosan azok, amelyek az emberi történelem során a rituálék, mítoszok és látomások alapvető képeit ihlették. Ezek az „örök álomlények”25 nem tévesztendők össze a személyesen átformált szimbolikus figurákkal, akik a zavart személyiség rémálmaiban és őrült látomásaiban megjelennek. Az álom a személyes mitológia, a mítosz a személytelen álom; a mítosz és az álom egyaránt szimbolikus, létrejöttét a pszichének ugyanazok az általános erői indukálják. Viszont az álomban a formákat befolyásolják az álmodó személy saját problémái, míg a mítoszban felvetett problémák és azok megoldásai az egész emberiség számára közvetlenül érvényesek.

4. Minotauromachia (vörösalakos borkeverő edény, Görögország, i. e. 470)

Ezért aztán a hős olyan férfi vagy nő kell hogy legyen, aki képes volt felülemelkedni a saját helyzetén és történelmi korlátain, az általános érvényű emberi formák világába. Egy ilyen embernek a gondolatai, látomásai és ihletettsége közvetlenül és tisztán az emberi élet és gondolkodás forrásából fakad. Ezért aztán nem a széthulló jelenkor és az emberi psziché hangján szólalnak meg, hanem a kiapadhatatlan forrás hangján, amelyből a társadalom újjászületik. A hős elpusztult a modern emberben; de örök emberként – tökéletes, megfoghatatlan, egyetemes emberként – újjászületett. Másik szomorú feladata tehát az (amint azt Toynbee állítja, és az emberiség teljes mítoszkincse bizonyítja), hogy átalakulva visszatérjen közénk, és megtanítsa nekünk mindazt, amit a folyton megújuló életről megtudott.

Meg kell ugyanakkor jegyeznünk Toynbee professzor ellenében, hogy jelentősen félreértelmezi a mitológia tartalmát, amikor a kereszténységet mint az egyetlen vallást helyezi előtérbe, amelyik ezt a második feladatot képes véghez vinni. Minden vallás ezt tanítja ugyanis, mint ahogy minden mítosz és néphagyomány is ezt teszi világszerte. Toynbee professzor úgy jut téves következtetésére, hogy az unalomig ismert, banális módon félreértelmezi a keleti vallások fogalmait a nirvánáról, a buddháról és a bódhiszattváról; majd ezeket a tévesen értelmezett fogalmakat ütközteti a keresztény Isten Városának egy rendkívül körmönfontan átfogalmazott olvasatával. Így jut aztán arra a téves végkövetkeztetésre, hogy a mai világhelyzetből kiutat mutató megváltás a római katolikus egyház kebelébe való visszatéréssel lehetséges.

„Egyedül sétáltam egy hatalmas város külvárosában, mogorva kis házak szegélyezte, lepusztult, sáros utcákon – írja le álmát egy asszony –, fogalmam sem volt, hol vagyok, de izgatott a kaland. Kiválasztottam egy rettenetesen sáros utcát, amely egy nyitott szennyvízcsatornán vezetett keresztül. Végigmentem a rozoga viskók között, amíg elértem egy keskeny folyóhoz, amelynek a túlpartján egy magaslaton kövezett utca vezetett. A gyönyörű, kristálytiszta vizű folyó medrét fű borította. Láttam, ahogy a fűszálak ringatóznak a víz alatt. Sehogy se tudtam átkelni, így elmentem egy kis házikóig, hogy kérjek egy csónakot. Egy férfi azt mondta, hogy természetesen segít nekem átkelni. Kihozott egy kis fadobozt, letette a folyó partjára, én pedig azonnal tudtam, hogy ezzel a dobozzal könnyedén át fogok tudni ugrani a túlpartra. Tudtam, hogy elmúlt a veszély, és szerettem volna gazdagon megjutalmazni ezt az embert.

Amikor erre az álomra gondolok, az a távoli érzésem támad, hogy egyáltalán nem kellett volna odamennem, választhattam volna egy kényelmes, kikövezett utcát is. Azért mentem a sáros, nyomorú utcákon, mert kalandra vágytam, és ha már egyszer elindultam, akkor végig kellett járnom az utat… Amikor arra gondolok, hogy álmomban milyen kitartóan haladtam előre, az az érzésem, mintha tudtam volna, hogy vár rám valami jó, mint az a szépséges folyó a fűvel borított medrével, a túlparton pedig a biztonságos, kövezett út a magaslaton. Ha ebben az értelemben gondolok rá, olyan az egész, mint a születés – vagy még inkább, mint az újjászületés – egyfajta spirituális értelemben. Biztos vannak köztünk olyanok, akiknek sötét és kanyargó utat kell bejárni ahhoz, hogy megérkezzenek a béke folyójához és a lélekhez vezető, kikövezett úthoz.”26

Az előbbi álmot egy híres operaénekesnő írta le. Hasonlóan mindazokhoz, akik nem a biztonságosan kijelölt utat választották fényes nappal, hanem befelé és kifelé egyaránt figyelve, meghallották a kalandra hívás távoli szavát, neki is egyedül kellett megtalálnia a saját útját, különös akadályokat leküzdve, „lepusztult, sáros utcákon át”. Ismerte a lélek sötét éjszakáját, Dante „nagy, sötétlő erdejét az emberélet útjának felén”, és a pokol bugyrainak kínjait:

Én rajtam jutsz a kínnal telt hazába,
én rajtam át oda, hol nincs vigasság,
rajtam a kárhozott nép városába.27

Figyelemreméltó, milyen részletesen megjelenik ebben az álomban a hős kalandozásának egyetemes mitológiai formulája, és annak alapvető motívumai. A következő oldalakon százféle formában találkozunk majd az úton előforduló veszedelmek, akadályok és szerencsés fordulatok rendkívül fontos motívumaival. Először a szennyvízcsatornán kell átkelni,{3} aztán a tiszta vizű folyón, amelynek medrét fű borítja,{4} majd a legreménytelenebb pillanatban megjelenik a készséges segítő,{5} végül pedig feltűnik a folyó túloldalán a biztos talajt nyújtó magaslat (a földi Paradicsom, az ígéret földje a Jordán túlpartján):{6} ezek a lélek nagy kalandjáról szóló ének örökké visszatérő motívumai. Mindazok, akik meghallották és merték követni a titkos hívó szót, egytől egyig tudtak a veszélyes és magányos átkelés borzalmairól:

Állj fel! Eszmélj! Találj kiválóbbakat, figyelj szavukra!
Az út: borotva élén haladni – a bölcs ezt tanítja.28

Álmában egy ajándékba kapott, apró fadoboz viszi át ezt az asszonyt a folyón, ez esetben átvéve az álmokban egyébként gyakoribb csónak vagy híd szerepét. Ez jelképezi az ő saját tehetségét, amellyel szó szerint átevickélt az élet folyóin. Az álmot látó asszony nem adott számot az asszociációiról, így aztán nem tudjuk, mi volt a doboz tartalma; de abban biztosak lehetünk, hogy ez Pandóra szelencéjének egy változata – isteni ajándék egy gyönyörű nőnek, telis-tele a létezés gondjának és áldásának magvaival és a megtartó erénnyel, a remény ígéretével. Ezzel kel át a másik partra. Hasonlóan csodálatos módon így fognak átkelni az élet óceánján mindazok, akik az önismeret és önfejlesztés nehéz és veszélyes feladatát vállalták magukra.

Nők és férfiak tömegei választják a viszonylag tudattalan polgári és törzsi szokások kevésbé kalandos útját. De ezekre a keresőkre is várhat megváltás – köszönhetően azoknak a generációkon át öröklődő társadalmi szimbólumoknak, beavatási szertartásoknak, és üdvözítő szentségeknek, amelyeket megváltó hősök adtak az idők hajnalán az emberiségnek, és amelyek évezredek óta szállnak apáról fiúra. Csak azoknak nehéz igazán a sorsuk, akik nem ismernek sem belső elhivatást, sem külső doktrínákat; vagyis a legtöbb embertársunknak, aki manapság kénytelen a külvilág és a szív kaotikus labirintusában élni az életét. Hol van hát a vezető, a kedves szűzleány, Ariadné, aki megadná az egyszerű fogódzót, amelyből bátorságot merítve, szembeszállhatnánk a Minótaurosszal, akinek a segítségével aztán visszatalálhatnánk a szabadságba, miután sikerült legyőzni a szörnyet?

5. Sintó tűzszertartás (Joseph Campbell felvétele, Japán, 1956)

Ariadné, Minósz király leánya első pillantásra beleszeretett a szépséges Thészeuszba, amikor látta leszállni a hajóról egy csoport szerencsétlen athéni ifjúval együtt, akiket a Minótaurosznak szántak áldozatul. Elérte, hogy kettesben szót válthassanak, és felajánlotta, hogy segít neki megtalálni a kiutat a labirintusból, ha a fiú ígéretet tesz: feleségül veszi, és magával viszi Krétáról. Erre fogadalmat tettek. Ariadné ezután a furfangos Daidaloszhoz fordult segítségért, aki a labirintust készítette, hogy Ariadné anyja megszülhesse annak lakóját, a Minótauroszt. Daidalosz egyszerűen adott neki egy gombolyag fonalat, hogy az ifjú jövevény kösse azt a bejárathoz, majd engedje a szálat lefutni az orsóról, miközben egyre beljebb halad a labirintusban. Valójában nagyon kevésre van szükségünk! Ha azonban ez a kevés hiányzik, akkor a labirintusba vezető kalandos út reménytelen.

A csekélyke segítség viszont kéznél van. Furcsamódon ugyanaz a tudós, aki a bűnös király szolgálatában kiötlötte a borzalmas labirintust, épp ilyen könnyedén kész a szabadságot is szolgálni. A hősnek azonban helyén kell legyen a szíve. Évszázadokon át Daidalosz volt a művész-tudós mintaképe: a kíváncsiságában is közömbös, szinte diabolikus emberi jelenség, aki öntörvényűen átlépi a normális társadalmi értékek korlátait, aki nem az aktuális közerkölcshöz igazodik, hanem saját mesterségének, művészetének normáihoz. Ő a gondolkodás hőse – eltökélt, bátor, telve azzal a hittel, hogy az általa képviselt igazság mindenkit felszabadít.

Most hát Ariadnéhoz hasonlóan hozzá kell fordulnunk. A fonálhoz szükséges lent az emberi képzelet mezejéről gyűjtötte. Évszázados művelés és gondozás, hosszú évtizedek szorgalmas válogatása, számtalan kéz és szív kemény munkája kellett ahhoz, hogy a gondosan tilolt, fésült és fonallá sodort lenből ez a szoros gombolyag legyen. Mi több, a kalandot nem lehet egyedül megkockáztatni; minden idők hősei megjárták már ezt az utat előttünk; a labirintust feltérképezték; elég a hős ösvényén haladva a fonalat követnünk. És ahol rettenetes borzalmat vártunk, ott találjuk meg végül Istent; ahol el akartunk valakit pusztítani, ott saját halálunkat fogjuk okozni; ahol kifelé indultunk az úton, ott fogunk megérkezni lényünk legbelső magjához; ahol magányra számítottunk, ott az egész világgal találkozunk.

2. Tragédia és komédia

„A boldog családok mind hasonlóak egymáshoz, minden boldogtalan család a maga módján az.” Ezekkel a baljós szavakkal indítja Lev Tolsztoj modern hősnője, Anna Karenina spirituális élveboncolásának regényét. Amióta a zavarodott feleség, anya és szenvedélytől elvakult szerető a vonat kerekei alá vetette magát – szimbolikus gesztussal bevégezve azt, ami a lelkében már végbement, az eltévelyedés tragédiáját megszámlálhatatlan iromány, szerelmes regény, szenzációs híradás és pusztába kiáltott, kétségbeesett szó dicsőítette már a labirintus bikafejű démonát: a haragvó, pusztító, őrjítő arcát ugyanannak az istennek, aki jóságos formájában a világ életadó princípiuma. A modern történetek csakúgy, ahogy az ókori görög tragédiák, a széthullás misztériumát ünneplik, amely nem más, mint az idő folyamába vetett élet. Minden jó, ha a vége jó? Szemenszedett hazugság. A világ ugyanis, amilyennek mi látjuk, csak egyetlen módon érhet véget: halállal, széthullással, széteséssel, a szív keresztre feszített szenvedésével, miközben látjuk elmúlni mindazt, amit szerettünk.

„A szánalom az az érzés, mely akkor fogja el az embert, amikor súlyos és állandó szenvedés tanújává lesz, és ez az érzés egyesíti őt a szenvedővel. A rettegés az az érzés, mely akkor fogja el az embert, amikor súlyos és állandó szenvedés tanújává lesz, és ez az érzés kapcsolatba hozza e szenvedés titkos okával.”29 Mint arra Gilbert Murray Arisztotelész Poétikájának Ingram Bywater-féle angol fordításához írott előszavában rámutat,30 a tragédiában a katarzis (vagyis a néző érzéseinek „megtisztítása” vagy „purgálása” a szánalom és a borzalom megtapasztalása által) megfelel a katarzis ősi rituáléjának (a közösség megtisztítása az eltelt évben felgyülemlett szennytől és mérgektől, a bűn és a halál ragályától), mégpedig pontosan az ünnep és a széttépett bikaisten, Dionüszosz misztériumjátéka révén. A meditációba merült elme a misztériumjátékban nem a halandó testtel azonosul, hanem az örök élet princípiumával, amely egy rövid időre ebbe a testbe költözött, és ezalatt a valóság álruhát öltött (egyszerre maga a szenvedő alany és a szenvedés titkos tárgya), és a mélyréteggel, amelybe lényünk visszaolvad, mihelyst a „tragédia, amely megtöri emberi arcunk”31, elemészti, szétzúzza és megsemmisíti halandó testünk.

Jöjj, ó jöjj, bármily alakban s név alatt,
Ó hegyek bikája, százfejű kígyó,
Lángoló oroszlán!
Ó Isten, Állat, Misztérium, csak jöjj!32

Ahogy a térben és időben véletlenszerű létezés értelmi és érzelmi kötődései meghalnak, hogy átadják helyüket az egyetemes életnek, amely ott lüktet és győzedelmeskedik a saját pusztulásunk felett, létrejön az amor fati, „a végzet imádata”, az elkerülhetetlen végzet, a halál imádata, ami a tragédia művészetének alapja: ebből ered a mű élvezete, a megváltó eksztázis:

Szolgáló napjaim beteltek,
Ida hegyén Zeusz beavatottja lettem;
Hol éjjel Zagreusjár, ott járok én is;
Kibírtam üvöltő viharát;
Tomboltam vérvörös ünnepén;
Tartottam az Istenanya hegyi lángját;
Szabad vagyok hát, s nevem
Bacchus a páncélos papok rendjéből.33

A kortárs irodalom nagymértékben vonzódik a betegesen megtört jelenségek merész és alapos megfigyeléséhez, amelyekben az élet bővelkedik körülöttünk és bennünk egyaránt. Ahol a holokauszt elleni tiltakozás természetes ösztönét elfojtják – lehetetlen bűnöst kiáltani és gyógyírt találni ekkora traumára –, ott a görög drámáknál (legalábbis számunkra) sokkal erőteljesebb tragédia bontakozik ki: a demokrácia realisztikus, bensőséges és ezerféleképpen izgalmas tragédiája, amelyben Istent keresztre feszítik, és a rettenetes sors nemcsak a királyi palotákat sújtja, hanem minden hétköznapi ember otthonát, és mély barázdát rajzol minden meggyötört emberi arcra. Nincs többé a mennyország, az eljövendő üdvösség, a megszolgált jutalom ígérete, ami könnyítene a keserűen magasztos sorson; csak a totális sötétség van, a be nem teljesedett élet üressége, amely elnyeli, nyomtalanul bekebelezi a születése pillanatában bukásra ítélt emberi életet.

Ennek tükrében pitiáner kis sikereink nevetségesen banálisnak tűnnek. Nagyon is jól tudjuk, hogy a bukás keserűsége, a veszteség, az illúzióvesztés, a cinikus beteljesületlenség még azok életét is megkeseríti, akiket egyébként irigyel a világ. Ezért nem tartjuk a komédiát olyan nagyra, mint a tragédiát. A szatirikus vígjáték elfogadható mint kellemes menekülés, de a tündérmeséket záró nagy, össznépi boldogságot nem lehet komolyan venni; ez csak a gyerekmesék seholsincs országába tartozik, ahová egy rövid ideig még nem ér el a rettenetes valóság; mint ahogy a boldogságos mennyország mítosza is az öregeknek szól, akik kenyerük javát már megették, és ideje felkészíteni a szívüket az utolsó állomásra, mielőtt eltűnnek a sötét éjszakában – minden, amit a józan ésszel gondolkodó nyugati szemlélet a tündérmesék, mítoszok és a megváltásról szóló isteni színjátékok teljes félreértelmezéséből szűrt le. Ezeket az ókori világban többre tartották a tragédiánál, mélyebb értelmet és igazságot tulajdonítottak nekik, nehezebb volt ezeket megalkotni, viszont tisztább szerkezettel bírtak, és teljesebb revelációt adtak a befogadónak.

A tündérmese, a mítosz és a lélek isteni színjátékának szerencsés végkifejlete nem ellentmondásként értelmezendő, hanem az ember egyetemes tragédiájának meghaladásaként. A tárgyi világ változatlan marad, csupán a szubjektumban végbemenő hangsúlyeltolódás miatt tűnik úgy, hogy megváltozott. Ahol korábban élet és halál vetélkedett egymással, ott most a maradandó létezés nyilvánul meg, amely épp annyira közömbös a pillanatnyi történésekkel szemben, mint ahogy a zubogó vizet sem érdekli, hogy mi lesz a felszínre törő buborék sorsa, vagy ahogy a kozmoszt hidegen hagyja egy galaxis születése vagy eltűnése a végtelen űrben. A tragédia széttöri a formákat és ragaszkodásunkat a formák világához; a komédia ellenben a megingathatatlan élet vad és gondtalan, kifogyhatatlan öröme. Ezért mindkettő ugyanannak a mitológiai témának és ugyanannak az élménynek a kifejezése, amelynek egyszerre részesei és egyesítői: az alászállásnak és a felemelkedésnek (katbodosz és anodosz), amelyek együtt alkotják a felismerés teljességét, amit életnek hívunk, és amit ismernie és szeretnie kell annak, aki meg akar tisztulni (katarzis = purgatórium) a bűntől (az isteni akarattal való ellenszegülés bűnétől) és a haláltól (a halandó formával való azonosulástól).

„Változik, el nem enyészik azonban semmi. Amonnan jő ide, innen odébb lelkünk; új s új alakokban vándorol… mert elmarad az, mi imént volt, s lesz, ami nem volt még: minden perc újul örökkön.”34

„Az elpusztíthatatlan, mérhetetlen, örök emberi léleknek csak a testei végesek.”35

A valódi mitológia és a tündérmese feladata az, hogy feltárja a tragédiától a komédiáig vezető sötét, belső út sajátos veszélyeit és módszereit. Ezért az események jobbára „valószerűtlenek” és a fantázia szülöttei: nem fizikai, hanem pszichés győzelmet jelképeznek. Még ha a legenda egy valós történelmi személy nevéhez fűződik is, a győzelmi tetteket egyáltalán nem életszerű, hanem inkább álomszerű módon viszik véghez; mert a lényeg nem az, hogy ez és ez történt itt a földön; a lényeg az, hogy mielőtt ez és ez megtörténhetne itt a földön, azelőtt egy másik, sokkal fontosabb, alapvetőbb dolognak kellett áthaladnia a labirintuson, amit mindannyian jól ismerünk, hiszen jártunk már ott álmainkban. A mitológiai hős útja egyébként lehet szó szerinti utazás valódi tájakon; alapvetően azonban belső utazás ez – olyan mélységekbe, ahol legyőzhetőek a gátlások, ahol régen elfeledett erőket lehet újra életre kelteni és a világ átalakításának szolgálatába állítani. Ha mindezt sikerült véghez vinni, az életet nem nyomorítja többé az elkerülhetetlen katasztrófa, megszűnik az időbe és térbe vetettség szorítása; nem múlnak el nyomtalanul a borzalmak, nem halnak el a kétségbeesett kiáltások, de immáron mindent áthat a megtartó szeretet és az élet legyőzhetetlen ereje. A homályos anyagi világ feneketlen mélységében láthatatlanul cikázó fényből egy aprócska csóva a felszínre tör, egyre erősödő üvöltéssel. A szörnyű sérülések már csak a mindenütt jelen lévő, elpusztíthatatlan örökkévalóság árnyékának tűnnek; eljött a dicsőség ideje; és a világ a szférák földöntúli, angyali, bár talán kissé monoton szirénénekét zengi. Mint Tolsztojnál a boldog családok, a mítoszok és a megváltott világok mindenütt egyformák.

6. A szörnyszelídítő (kagylóberakásos lazurit, sumer kultúra, Irak, i. e. 2650–2400 k.)

ILLUSZTRÁCIÓK JEGYZÉKE

1. Medúza (faragott márvány, római kor, Itália, dátum bizonytalan). A római Rondanini Palotából. Glyptothek gyűjteménye, München. Fénykép forrása: H. Brunn és F. Bruckmann: Denkmäler griechischer und römischer Sculptur. München, 1888–1932, Verlagsanstalt für Kunst und Wissenschaft.

2. Visnu a világegyetemet álmodja (faragott kő, India, 400–700 k.). Dasavatara Templom (a tíz avatar temploma). Deogarh, Közép-India. Archeological Survey of India, külön köszönet Mrs. A. K. Coomaraswamynak.

3. Szilének és menádok (feketealakos amfora, hellenikus kor, Szicília, i. e. 500–450 k.). Sírlelet, Gela, Szicília. Monumenti Antichi, pubblicati per cura della Reale Accademia dei Lincei. XVII. köt. Milánó, 1907. XXXVII. lap.

4. Minotauromacbia (vörösalakos borkeverő edény, Görögország, i. e. 470 k.). A jelenet Thészeuszt ábrázolja, amint egy rövid karddal megöli a Minótauroszt; ez a vázaképeken látható tipikus ábrázolás. A szöveges leírásokban a hős általában puszta kézzel végez a szörnnyel. Collection des vases grecs de M. le Comte de Lamberg, expliquée et publiéepar Alexandre de la Borde. Paris, 1813, XXX. lap.

5. Sintó tűzszertartás (Joseph Campbell felvétele, Japán, 1956). [1956. május 21-én Campbell részt vett egy rituálén Kiotóban, amelyet Yamabushi hegyi sámánok egy csoportja végzett. Erről az eseményről lásd bővebben: Joseph Campbell: Sake and Satori: Asian Journals–Japan. Novato, 2002, New World Library. 119–126. o. – a Szerk.] © Joseph Campbell Foundation (www.jcf.org)

6. A szörnyszelidítő (kagylóberakásos lazurit, sumer kultúra, Irak, i. e. 2650–2400 k.). A központi alak minden valószínűség szerint Gilgames. [Ez a legmagasabb regiszter egy díszes líra hangdobozának borításán, amelyre Sir Leonard Woolley bukkant az úgynevezett királysírokban az ókori Ur városának ásatásán – a Szerk.] University of Pennsylvania Museum of Archaeology and Anthropology, Philadelphia.

{1} Többen rámutattak, hogy az apa is lehet a védelmező, és az anya is lehet a csábító. Így vezet az út Oidipusztól Hamletig. „Ó, boldog Isten! Egy csigahéjban ellaknám, s végetlen birodalom királyának vélném magamat, csak ne volnának rossz álmaim.” (Hamlet, II. 2. Arany János fordítása.) „Minden neurotikus – írja dr. Freud – vagy Oidipusz, vagy Hamlet.”

Ami pedig a lányokat illeti (ami egy fokkal még komplikáltabb), a következő bekezdés elegendő példát ad a problémakör vázlatos áttekintéséhez: „Múlt éjjel azt álmodtam, hogy apám szíven szúrta édesanyámat. Meghalt. Tudtam, hogy senki nem vádolja azért, amit tett, pedig én keservesen sírtam. Aztán az álom megváltozott: apámmal kettesben elutaztunk, és én nagyon boldog voltam.” Ez egy huszonnégy éves hajadon álma (Wood: Dreams. 130. o.).

{2} Az ilyen születési és temetési szertartásokban természetesen a szülők és a rokonok által átélt élmény a legfontosabb. Minden beavatási szertartás alapvető szándéka, hogy ne csak magát a beavatottat, hanem a hozzátartozókat is megérintse.

{3} Vö. Dante: Isteni színjáték. Pokol, XIV. ének 76–84. sor: „…az erdő törpe bokra alól im egyhelytt kis folyó özönlik; még most is borzaszt vörös habja fodra… amelynek víze a bűnös nők vize.” (Babits Mihály fordítása)

{4} Vö. Dante: Isteni színjáték. Purgatórium. XXVIII. ének 22–30. sor: „utam elé egy patak víze omlott; mely száz kis hullámával balra csapja minden fü szárát, mely partján kibomlott. A legfrissebb ér kristálytiszta habja földünkön, zavaros csatorna volna ehhez képest, annyira nincs iszapja”.

{5} Dante és Vergilius találkozása.

{6} Vö. Dante: Isteni színjáték. Purgatórium. XXVIII. ének 139–144. sor: „Poéták, akik hajdanán regéltek az aranykorrul s boldog életérül, talán Parnasszust álmodák helyének. Itt eredt fajunk szeplőtlen gyökérrül; itt van örök nyár valahány gyümölcsre; itt foly a nektár, ösmered hirérül.”