Durica Katarina

SZLOVÁKUL SZERETNI

Piros Hó Kiadó

© Durica Katarina, 2016

Botondnak

I. RÉSZ

1

– Lakatot hoztál? – kérdezte a recepciós fiú furcsa, már-már érthetetlen angolsággal.

Petra levette súlyos hátizsákját a válláról, és a pultnak támasztotta.

– Lakatot hoztál? – ismételte meg a kérdést a fiú. A lány csak állt, és értetlenül bámult rá.

– Micsodát?

– Lakatot. Nagyot. Bezárni vele ajtó. Hoztál?

– Nem – rázta a fejét.

– Hogy senki se törni rád, és támadni meg éjszaka!

– Nem. Nem hoztam – dadogta kissé ingerülten.

Ahogy a recepciónál állt, Petra koszosnak érezte magát, álmos v olt, a hátizsákja pántjai mély, vörös nyomokat hagytak a vállán. Már két napja volt úton, semmi kedvet nem érzett egy hosszú becsekkoláshoz.

Kimerítő repülés után landolt a gépe Dar es-Salaamban, Tanzániában. Amikor kilépett a repülőből, elővette hátizsákjából a napszemüvegét, hátrasimította a haját, és elmosolyodott. – Helló, Afrika, végre megérkeztem! – Mélyen belélegezte a száraz, forró levegőt. Bekapcsolta a mobilját, „Welcome to Tanzania”, köszöntötte a mobilszolgáltató, és tudta, ezzel új fejezet kezdődik az életében. Mielőtt felkapaszkodott a rozoga buszra Moshi felé, a Kilimandzsáró lábához, taxis hiénák állták útját, és győzködték, hogy inkább velük utazzon. Petra csapzott volt, és koszos. Bécsben két órát késett a gépe, később gondok voltak a dubaji átszállással is, ahol kénytelen-kelletlen hét órát töltött a műanyag székes váróban. Olyan hűvösre állították a légkondit, hogy szinte rázta a hideg, és végig az járt a fejében, milyen bizarr, hogy az üvegfalon túl több mint ötven fok van, a repülőtér várója mégis majdhogynem deresedik belülről. A hostel nevét és címét felírta egy cetlire, de a biztonság kedvéért elmentette a telefonjába is. Afrisafari hostel. Végül addig mondogatta magában, míg egy életre megjegyezte. Egy döngölt földúton szállt le a buszról, a helyiek végigmérték, tapintatlanul megbámulták a jövevényt. A poros utcán hemzsegtek a színes ruhákat viselő, hadonászó, kiabáló népek, a sofőrök szinte semmilyen közlekedési szabályt nem tartottak be, életveszélyesen kerülgették a szamarakat, lovakat. Ez a hely nem a földi paradicsom, hanem maga a pokol. Petra lesütött szemmel, de határozott léptekkel lépett be a hostelbe.

.

Fellélegzett, amikor végre elfoglalhatta a szobát, és lakat híján bereteszelte az ajtót. Hátizsákját ledobta a válláról, és szemügyre vette új, első osztályúnak éppen nem mondható otthonát. A sarokban háromlábú asztal állt, az ágyneműn gyanús foltok éktelenkedtek. Az ablakon fura zajok szűrődtek be. Petra széthúzta a szakadozott függönyt, hogy megnézze a kilátást a második emeletről. Az utcán fekete férfiak kisebb csoportba verődve kiabáltak. Egy régi motorbiciklit álltak körül, az egyikük belerúgott, erre ketten idegesen hadonászni kezdtek. Petrában megfagyott a vér.

Mi a fenének jöttem ide?, futott át az agyán. Borzalmas és félelmetes hely, a barátaim előre megmondták.

Körülnézett a szobában, és még jobban kétségbeesett. Jócskán ráfért volna egy alapos fertőtlenítő takarítás, de ahhoz Petrának össze kellett volna szednie minden erejét, és visszamerészkedni az utcára, el egészen egy boltig, már ha volt egyáltalán ilyen ezen az elátkozott helyen. Ott állt egy idegen világban, bezárva egy szobába, áram és internet nélkül, korgó gyomorral. Kalandokhoz szokott, bevállalós nőnek hitte magát, nemegyszer vágott neki egyedül egy-egy új országnak, de itt inába szállt a bátorsága. Még mindig az utcai eseményeket figyelte. A kiabáló férfiak közül ketten kiváltak, és úgy látszott, mindjárt egymásnak esnek. Végül ordibálva eltűntek az utcasarkon. Petra egyre azon törte a fejét, hogyan szabadulhatna innét. Egy ismeretlen afrikai országnak nem vág neki egyedül az ember, főleg ha még tájékozódni sem volt ideje az utazás előtt. Végül mégis összeszedte magát, megmosta az arcát, és elindult beszerző körútjára.

Gyalog ment, ami már önmagában igazi kalandnak ígérkezett; pár sarokkal arrébb árusok, cipőpucolók, autómosók színes forgataga fogadta. Egy pár cipő kipucoltatása fél tanzán schillingbe került, a zöldségtál, aznapi ebédje ötezer-ötszázba. Sokáig bámulta az étteremnek látszó tákolmányt, míg összeszedte a bátorságát, elhessegette negatív gondolatait, és belépett. Az étlapon szereplő első ételt rendelte meg. A pincér rossz angolsággal kérdezett valamit, de Petra egy szavát sem értette. Babot és rizst tettek elé, megette mind. Az ebéd után egy kisboltban vásárolt egy zacskó mosóport, fertőtlenítőt és seprűt, majd visszasietett a hostelbe.

.

Új élet, új kontinens, új otthon, egy főként hegymászók és túrázók által lakott hostelben. A szállóvendégek többsége fiatal, kalandvágyó európai és amerikai turista volt, akik expedíciójuk kiindulópontjául választották a hangzatos nevű hostelt. Sebhelyes arcú portás ült az előcsarnokban, ő volt a fiatal srác váltótársa. „Ruanda”, a turisták ezt súgták egymásnak, mert tudták, hogy ő is a ruandai polgárháború túlélője, azt a csúnya heget ott szerezte. A férfi esténként egy tikkelő villanykörte fényénél üldögélt közönyösen. Nem nézett a lány szemébe, amikor átadta a szobája kulcsát. De Petrát nem érdekelte a mogorva portás és a szerény szoba, mert Afrika mindenért kárpótolta. Az első szörnyű nap emléke hamar feledésbe merült, és Petra egyre inkább szívébe fogadta a várost és lakóit, akik nyomorúságos körülményeik ellenére egyfolytában vigyorogtak. Ha a bevásárláson szerzett gyümölcs szerte gurult, az utcán üldögélők összeszedték és visszaadták neki, kézzel-lábbal, de készségesen útbaigazították, amikor olcsó internetkávézót vagy egy jó éttermet keresett. A füle is egyre inkább ráállt az itt beszélt kevert szuahéli-angolra.

A megérkezése utáni második héten felkereste a városi piacot, és egy hátizsáknyi friss gyümölcsöt vásárolt. Amikor beleharapott a helyi termesztésű banánba, elkerekedett a szeme az ámulattól. Még sosem evett ilyen ízletes gyümölcsöt. Megkérdezte az eladót, honnan származik ez a különleges fajta. A nagy mellű, mezítlábas nő nagyot kacagott, és elmesélte, hogy a nagybátyja kertjében termett, nincs benne semmi trükk.

– Több tucat banánfajta létezik. Van, amit a hús mellé eszünk, van, amit önmagában, vagy rántva, babbal keverve. A lényeg, hogy friss legyen. Az összes finom, és mind más – kapta meg az első gasztroleckéjét Petra. Ekkorra már egész kis tömeg gyűlt köré, kisgyerekek fogdosták a lábát, a karját, majd kacagva elszaladtak. Ő lett a piac attrakciója. Egy fehér, hátizsákos nő, aki a banánról érdeklődik. A helyieknek ez olyan vicces volt, mintha egy budai kávézóban megkérdezték volna, hogy itt valóban van-e kávé, és azt a magyarok valóban megisszák-e.

.

Petrának gyakran kellett figyelmeztetnie magát, hogy végül is dolgozni jött Kelet-Afrika egyik legszebb helyére, a Kilimandzsáró és a Meru-hegy lábához, nem nyaralásra. Olcsó szálláshelyén, az ágyban ülve kis füzetbe írta a napi teendőket: húsz maszkot és száz ébenfából faragott kis állatot vásárolni, nem halogatni, még ma elintézni. Az utolsó két szót olyan erővel húzta alá, hogy a lapot majdnem átlyukasztotta ceruzája hegyével. A bécsi dekorcikkeket értékesítő galéria őt küldte a világ végére, hogy mindenből a legjobbat vigye haza. A lehető legolcsóbban persze. A galéria vezetője idegesen fújtatott a telefonba, amikor Petra beszámolt neki az árakról.

– Egy euró? Az rengeteg, próbáld lealkudni a felére! – utasította a lányt.

Petra ott állt az öregember előtt. A férfi púpos volt, az inge mocskos és szakadt. Egy távoli faluból jött gyalog a hostelig, súlyos zsákkal a hátán, hogy a portékáját megmutassa. A lánynak tetszettek az aprólékosan megmunkált szobrok, voltak közöttük színes afrikai állatok, egy anya gyermekével, maszáj harcosok és ébenfából faragott késnyelek is. Kiválasztott húszat mindegyik fajtából, és a hátizsákjába csomagolta őket. Próbált alkudozni, de olyan szánalmasnak érezte magát, hogy hamar feladta. Jól tudta, ezeknek a szobroknak darabjáért Bécsben a galéria legalább ötven eurót kér majd, ő meg filléreket fizet az egész zsákmányért. Végül megegyezett az öreggel, s a húsz eurót, amit nem tudott lealkudni, a saját pénzéből pótolta ki. Már esteledett, amikor az árus elindult hazafelé. Petra nagyon megsajnálta az öreget, hosszú és veszélyes út állt még előtte, a legszívesebben felajánlotta volna neki, maradjon nála, aludjon az ő szobájában, majd alszik ő a földön a profi hegymászóknak tervezett, méregdrága hálózsákjában. Persze tudta, az öreg úgysem fogadná el, sőt nem is értené az ajánlatát.

.

Petrának a párás, meleg levegőtől gyakran fájt a feje. Az első napokban imádkozott a meleg vízért, bosszantotta a gyakori áramszünet, mint ahogy az is, hogy a felhős idő miatt még nem láthatta a Kilimandzsáró hófödte csúcsát, noha a hostel teraszáról pont a hegyre nyílt kilátás.

„Hiába fekszik trópusi égövön az 5895 méter magas Kilimandzsáró, a rétegvulkán csúcsán annyira száraz és hideg a levegő, hogy több mint tízezer éve jég borítja. A krátert körbeborító jégből vett mintákból az is kiderült, hogy a Kilimandzsáró jege-hava számos hőhullámot, szárazságot és hirtelen klímaváltozást bírt már ki. Az utóbbi évszázadban viszont egyre több jel utal arra, hogy leolvad a jégtakaró. 1912 és 2011 között a korábbi jégmennyiség nyolcvanöt százaléka olvadt el. Gleccserkutatók szerint már nem az a kérdés, hogy eltűnik-e teljesen a jég, csak az, hogy mikor: a becslések 2060-ra teszik ennek bekövetkeztét.”

Ezt az újságcikket jó pár évvel az utazása előtt találta az egyik napilapban. Egy elegáns kávézóban ücsörgött, a barátnője késett, s addig ő a globális felmelegedés előrevetített katasztrófájáról olvasgatott. Az apokaliptikus hangulatú cikkben az afrikai nagy hegy sorsa aggasztotta leginkább. Kicsi kora óta vonzódott Afrikához. Amikor az oviban megkérdezték, mi lesz, ha nagy lesz, kapásból azt válaszolta, afrikai bennszülött. A kávézóban a hosszú írás Kilimandzsáróra vonatkozó részét kitépte, és a határidőnaplójába tette a családi fotók és a befizetetlen számlák közé. Végtelenül vonzotta a kontinens, és mindenáron látni akarta a havat, mielőtt elolvad. Ezért is mondott habozás nélkül igent a galéria ajánlatára.

.

Az első héten rendszeresen arra ébredt, hogy valaki kopog az ablakán. Egy kis majom ült az ablakpárkányon, és egyáltalán nem ijedt meg a lánytól, kíváncsian bámulta pár pillanatig, majd visszarohant a társaihoz a hostel teraszára, ahol még hosszú órákon át felszabadultan játszottak, heverésztek, és egymást kurkászták. Miközben őket nézte, Petrának bevillant egy kép: látta magát pár hónappal korábban, kosztümben és magas sarkúban egy égbe nyúló bécsi irodaház tárgyalójában. Az előző élete. Árajánlatokat készített látványos gyűjteményekhez, regény vastagságú szerződéseket nyálazott át naponta. Hogy gyűlölte! Megfogadta, hogy nem fogja ezzel tölteni az egész életét. És tessék, most kinyitja az ablakát, vakító afrikai nap tűz be a szobájába, és a munkanap kezdetén az első, amit meglát, egy pajkos kis majomcsalád. Még nem tudta pontosan, miért, de érezte, hogy a helyén van.

Itt, Afrikában is feltűnően szépnek számított, bár sötét hajával és napbarnított bőrével nem világított annyira, mint a szálló skandináv vendégei. Barátnőivel és kortársaival ellentétben nem volt semmilyen komplexusa. Szépségápolással nem sokat foglalkozott. Inkább duplaannyit dolgozott, hogy a főnöke ne Petruskának szólítsa, és ne bánjon vele titkárnőként. Ez utóbbi nagyon bosszantotta a lányt. Nemegyszer előfordult, hogy a magángalériában, ahol az egyetem után munkát vállalt, a tárgyalóasztal körül csupa férfi közt találta magát. Ilyenkor az Armani öltönyös galériavezető, Daniel odaszólt neki, hogy hozzon egy kávét, és ha már úgyis a konyhában van, keressen valami harapnivalót is. Tanzániából ezek az emlékek nagyon valószerűtlennek tűntek.

Petra két pár cipővel érkezett az új életébe. Nagy kontrasztban állt ez a pozsonyi életével, ahol külön szekrénye volt a divatosabbnál divatosabb, kényelmetlen cipőknek. Az ottani lakása kicsi volt, de igyekezett kreatívan berendezni. Galériás kapcsolatain keresztül jutányosan hozzájutott egy kortárs szlovák képzőművész nagyméretű olajfestményéhez is, és a nappali falára egy Kilimandzsárót ábrázoló posztert helyezett. Ez a barátai szerint gagyi volt, de Petra nem hagyta, hogy lebeszéljék róla.

Új otthona minden volt, csak épp nem elegáns és stílusosan berendezett. De legalább, az első nap rémülete ellenére, nem volt veszélyes. A legnagyobb veszélyt a malária jelentette, ezért Petra mindent elkövetett, hogy távol tartsa magától a szúnyogokat. Komoly rituálét végzett mindennap: beszerzett egy szúnyoghálót, és több-kevesebb sikerrel rovartalanította a szobát egy spray-vel. Mivel a szúnyoghálót nem tudta rendesen felkötni az ágya fölé, így, jobb híján, takaróként használta éjszakánként. Az otthon vásárolt speciális, méregdrága rovarriasztó gél sem működött a leghatékonyabban, hiába kente be az egész testét, mielőtt kilépett az utcára, fél óra múlva így is megtalálták a rovarok.

A malária elleni gyógyszert eleinte becsülettel szedte. Otthoni ismerősei úgy megrémisztették, hogy minimális esélyt sem akart adni a maláriaszúnyognak. A betegtájékoztató szerint a szer tönkre teheti a májat, hosszú távon depressziót okozhat, és a gyógyszer szedését követő három hónapban nem ajánlatos teherbe esni. Petra talált a neten egy olcsóbb szert is, de miután részletesebben rákeresett, olyan beszámolókkal találkozott, amelyek szerint rémálmokat, paranoiát és tájékozódási zavarokat okozhat. Sok olyan eset is előfordult, hogy az utolsó tabletta elhagyása után is megmaradtak a tünetek, és később az utazók pszichiátriai kezelésre szorultak. Sőt volt, akinél a mellékhatások olyan mértékben jelentkeztek, hogy az illető végül öngyilkos lett. Az ilyen negatív marketing hatására inkább a százötven euróval drágább, eredetiként kiszemelt szer mellett döntött. Húsz nap után elfogytak a tabletták, de Petra valamiért nem rendelt újabb adagot.

Az első napokban alig bírt aludni a rengeteg élménytől. Elvarázsolták a színek, az illatok és az emberek. Azt vette észre, hogy nem is stresszel annyit, mint otthon.

Végre élek, igazán élek!, ujjongott magában.

.

A szobája fölött egy olasz nő és egy német férfi lakott. Petra már megérkezése első napján tudomást szerzett róluk. A pár ugyanis azon az estén, mint általában minden este, hangosan veszekedett; ingerülten lökdösték a székeket, csapkodták az ajtót, és dühös szitkokat szórtak egymásra. Miközben penészes mészpor potyogott a fejére, Petra azt várta, hogy a vékony plafont a nagy dübörgés egyszer csak átlyukasztja, és a pár egyenesen az ölébe pottyan. Fülét hegyezve megpróbált elkapni egy-két mondatot. A férfi jellegzetes német torokhangon dühöngött, míg a nő hol védekező, hol dallamosan könyörgő hangon csitítani próbálta. Aztán hirtelen csönd támadt, és a fel-felszakadó nyögdécselések ritmusát csak egy-egy „amore mio” szakította meg.

Petra lassan kiismerte a szokásaikat, tudta, mikor ébrednek, mikor alszanak el, mikor szeretkeznek, sőt még azt is tudta az ócska lefolyócsöveknek köszönhetően, hogy mikor melyiküknek volt hasmenése. Lassan megszokta a zajaikat: a fröcsögő víz hangját, a vihogásokat, nagy, mezítlábas léptek dobogását, olykor egy tenyér csattanását, valószínűleg egy arcon vagy egy pucér fenéken. De a plafon túlfelén is volt két fültanúja Petra napirendjének, hallották vekkerének korai csörömpölését, a hangos telefonálásokat, és egy idő után felismerték az utcán a nagy táskákat cipelő lenti szomszédjukat. Semmi titkuk nem maradt a másik előtt, mégsem szóltak soha egymáshoz.

Egyik nap az olasz csaj idegesen rugdosta a hostel recepciós pultját, miután megtudta, hogy újra áramszünet van az épületben. Mindennapos hír volt ez, gyakran maradt az ország nagy része akár egy teljes napra elektromosság nélkül. Petra éppen akkor érkezett vissza a hostelbe szokás szerint megpakolva, a piacon járt, avokádót és kókuszt vett. A nehéz hátizsák húzta a vállát, alig várta, hogy a szobájába érjen, és megszabaduljon a terhétől. A dühöngő nő, amint meglátta, azonnal meg akarta osztani vele is a felháborodását.

– Az agyamra megy itt minden, soha semmi nem működik. Felrobbanok! – ordibálta fejhangon. Aztán, mintha mi sem történt volna, egy pillanat alatt lecsillapodott, mosolyogva kezet nyújtott Petrának, és kissé bizalmaskodva bemutatkozott. – Francesca vagyok, újságíró. A párommal, Henrikkel veszélyes helyekről tudósítunk – mondta, és meghívta a lányt a szobájukba. Petra számára nem volt ebben semmi meglepő, elvégre egyszerűbb volt egymás szobájába átmenni, mint egy valamirevaló éttermet találni a közelben.

Amikor kinyitották az ajtót, Petra nem bírta leplezni ámulatát. – Hogy fér el ennyi kacat egy ilyen kicsi szobában? – Golyóálló mellények, sisakok és ENSZ feliratú kabátok hevertek szanaszét. Úgy tűnt, egyiket sem használták még soha, a harci felszerelés nagy része gyári csomagolásban porosodott. Henrik, a fiatal férfi a számítógép előtt ült láthatóan gondterhelt arccal, de amikor a két nő belépett a szobába, előzékenyen felpattant, és bemutatkozott. A lány kezet nyújtott a vézna, világos bőrű férfinak, aki onnantól kezdve, mint egy stréber, ontotta magából helytörténeti ismereteit.

– Ne aggódj, ezek csak a kellékek! – mondta Francesca.

– Kellékek, mihez? – kérdezte Petra.

– Még érkezésünk előtt beszereztük ezeket a holmikat, hogy ha elkezdődne a balhé, mindenünk meglegyen – magyarázta Henrik.

– Miféle balhé?

– Hát, a fegyveres konfliktusok…

– Ne foglalkozz vele, Henrik így fogalmaz.

– Ah.

– Tudod, a haditudósítók akkor is valamilyen veszélyes övezetben vannak, ha éppen nincs háború – mondta Henrik kissé erőltetett felelősségérzettel a hangjában, mintha hétpecsétes titkot árulna el.

– Henrik alig várja, hogy ismét zavargások legyenek. Valld be, hogy titokban ezt kívánod! – jegyezte meg Francesca gúnyosan.

– Ne beszélj szamárságokat! – szólt vissza idegesen Henrik, és folytatta. Azt állította, hogy mindenkit ismer, és minden háborúban részt vett a térségben. Az igazat megvallva, Petra nehezen tudta elképzelni, hogy Henrik akár csak egy benzinkúti rablásnál meg tudná őrizni a lélekjelenlétét, nemhogy egy golyózápor közepette fotózni volna bátorsága. Henrik egyszer sem nézett Petra szemébe, és nem hagyta szóhoz jutni a lányt, csak ült a szúnyoghálóval letakart ágy peremén, és ontotta magából a szót. Petra csak mosolygott, ismerte már jól ezt a magát különlegesnek és kiváltságosnak tartó típust. Francesca szakította félbe a monológot, visszajött az áram, így megkínálhatta Petrát egy kávéval.

– Három az egyben kávé? Jöhet? – lobogtatott a levegőben egy kis műanyag tasakot.

– Honnan szereztétek? Naná, hogy jöhet! – örvendezett Petra. – Jó ideje nem ittam már rendes kávét!

– Afrikáig kellett jönnöd neked is, hogy az ilyen vacakot kávénak nevezd, mi? – nevetett Francesca.

– Sosem hittem volna, hogy ebben az országban nincs! – mondta Petra, miközben egy termoszkupakban lelkesen szorongatta az instant kávét. – Hogy a fenébe lehet, hogy itt terem a világ legjobb minőségű kávéja, és mégsem lehet kapni?

– Túl drága lenne – magyarázta Henrik. A rengeteg kávéültetvény ellenére a legtöbb helyen ugyanazt a gyenge minőségű porkávét öntik fel forró vízzel. Ihatatlan. A helyiek sem nagyon isszák. Hogy miért? Nos, a pörkölési technikákat Európában dolgozták ki, a nagy pörkölőüzemek az Unió határain belül vannak. Tanzániában csak néhány kis helyi pörkölő működik, azok is inkább északon.

– Vagyis itt leszüretelik, hajóval átszállítják Euró pába, mindezt fillérekért, aztán ott kemény eurókért árusítják? Ez ám az üzlet! – ámuldozott Petra.

.

Francescának és Henriknek lazán teltek a mindennapjai, akkor keltek, amikor úgy érezték, hogy itt az ideje, azt csináltak és akkor, amit akartak. Moshiban olcsó volt az élet egy európainak, még akkor is, ha a Kilimandzsáró hegymászói miatt felverték az árakat. Amikor a pár már épp felélte volna a spórolt pénzét, mindig befutott egy megrendelés valamelyik nyugati hírügynökségtől. Henrik roppant tehetséges volt önmaga menedzselésében. Kiutazása előtt világgá kürtölte, hogy ő Ruandához és Dárfúrhoz is közel lesz, ha „akció van”, és „anyag kell”, őt hívják.

A magukat haditudósítónak nevező újságírók közül sokan „tudósítanak” egy kényelmes hotelszobából. Megérkeznek a polgárháborúk helyszínére, de nem a harcok és tüntetések tűzvonalában vadásznak a sztorikra, hanem kényelmes hotelszobájuk párnáin heverészve fordítgatják a BBC és a nagy hírügynökségek anyagait, majd pár helyi pletykával megfűszerezve tovább küldik a lapjuknak a napi penzumot. Francesca és Henrik a ruandai események miatt érkeztek a térségbe, de végül inukba szállt a bátorság, és csak Tanzániáig jutottak. Azért jöttek, hogy „bekapcsolódjanak”, hogy „tanúi legyenek” a mészárlás és a háború utáni állapotoknak. Európába visszatérve pedig az emberek tudtára fogják adni a szörnyű állapotokat, és létrehoznak majd egy segélyszervezetet is.

– Igazságot akarunk szolgáltatni – mondta Francesca, de olyan patetikusan ejtette ki ezt az elcsépelt frázist, hogy egy pillanatra még maga is zavarba jött tőle.

.

Petra az érkezése előtt senkit sem ismert az országban. Mielőtt megváltotta volna a repjegyet, főnöke a kezébe nyomta a helyi műtárgybeszerzők listáját, és atyáskodva újfent megkérdezte tőle, hogy biztosan vállalja-e ezt a kiküldetést. Tudta, a világ végére küldi a lányt, ahol teljesen egyedül lesz majd. Nem sokkal korábban a kenyai beszerző, Anna két hónap után feladta ezt a fajta munkát, hiába volt kitűnő helytörténeti ismerete, egyszerűen nem bírta a magányt és az új életvitelt. Petra tehát, mielőtt igent mondott volna az armanis Danielnek, felkereste Annát, hogy meséljen neki a műtárgybeszerzők életéről.

– Magányos, unalmas és piszkos. A túrabakancs két hónap alatt rágyógyult a lábamra. Undorító volt – sipítozta cigarettáról cigarettára gyújtva, miközben finoman remegtek hosszú, műkörmös ujjai. – De ez már a múlt, szerencsére áthelyeztek, pár hét felkészülés után indulok Moszkvába. Az lesz ám az igazi glamour – áradozott, de ezt már meg sem hallotta Petra. Ezek után biztos volt benne, hogy elvállalja a munkát. Úgy gondolta, csupán egy elnyújtott nyaralás lesz az egész, ahol végre nem kell megfelelni a társasági etikettnek, légkondis irodában, kényelmetlen ruhákban feszengeni. Gyűlölte, hogy a kollégái mind dizájnercuccokban jártak, és kettőnél többször szinte semmit sem vettek fel. Petrának nyűg volt a vásárlás, a boltokba, tervezőkhöz való rohangálás. Moshiban viszont teljesen mindegy volt, mit visel. Ékszert nem hordott, a haját sem mosta naponta, hanem csak hébe-hóba, főleg amikor nyugatiakkal találkozott. Azt vette fel, ami épp tiszta volt, vagy inkább a legkevésbé koszos. Nem volt szín, anyagminőség, forma, divat szerinti válogatás, csak a praktikum. Afrikai útja előtt azt hitte, sokat kell majd dolgoznia azon, hogy ellazuljon, és ne stresszeljen mindenen, de szerencsére úgy tűnt, itt a világ legtermészetesebb dolga ágrólszakadtnak kinézni. Se sminket, se körömlakkot, se arclemosót nem használt, csupán kedvenc arckrémjét. Az első hónap végére a bőre teljesen kisimult, sehol egy pattanás vagy folt, a haja csillogott, a körme erős lett.

.

Petra és Francesca megismerkedésük másnapján már közösen töltötték a délutánt. Egy kisvendéglőben rizst és babot ettek. Nehéz volt jó étvággyal enniük, mivel az üvegablak túloldaláról maszatos gyerekarcok nézték ki a falatot a szájukból. Borzasztó érzés. Petra bevallotta magának, hogy Francesca jobb ebben, mint ő. Az olasz lány felpattant a székről, kiszaladt a gyerekek közé, és a hátizsákjából előhúzott zacskó cukorkát szétosztotta köztük.

– Szakítottam Henrikkel – mondta Francesca a nevetgélő gyerekeket bámulva.

– Micsoda? Mikor?

– Pár napja. De sokkal korábban meg kellett volna lépnem.

– Azt hittem, minden rendben köztetek.

– Egy ideig rendben is volt, de csak addig, amíg otthon voltunk. Rajongtam érte, csodáltam a tudását, borzongtam minden érintésétől, de aztán idejöttünk Afrikába, és nem nagy tudásúnak, hanem idegesítően tudálékosnak találtam. Ráadásul beszari. Huh. El kellett egy időnek telnie, hogy ezt belássam. Az a Henrik, akit én szerettem, sosem létezett. Én találtam ki magamnak. Olyannak láttam, amilyennek látni akartam, köze nem volt a valósághoz. Köze nem volt ehhez a pattanásos, háborús övezetektől megszállott fickóhoz.

– Sajnálom – mondta Petra, és átölelte Francescát.

– Ne sajnáld. Örülök, hogy végre összeszedtem a bátorságomat. Újra egyedül vagyok, de teli lendülettel. És tudod, Afrikában bármi megtörténhet – mondta az olasz lány, és már mindketten mosolyogtak.

.

Francesca úgy döntött, hogy a szakítás ellenére Tanzániában marad. A hostelben megismerkedett pár önkéntessel, akik különböző fejlesztési projektekben vettek részt. Kis idő után csatlakozott egy nyugati pénzből szponzorált fejlesztőprojekthez. A munkája abból állt, hogy a többi önkéntessel együtt tanították a helyieket földet művelni. Főleg a nőket, mert a férfiak napokra, sőt hetekre elmentek állatokat legeltetni. A milánói Francesca jókat nevetett azon, hogy ő, aki a divat fővárosából jött, kapálni tanítja a helyieket. A kis hegyi faluban a nők többsége nem beszélt még szuahéliül sem, csak a törzsi nyelvüket használták. Nem volt sem áram, sem víz, a kútig sokat kellett gyalogolni, a mosás egész napos tevékenység volt. Mielőtt Francesca felköltözött volna a faluba, drága Mac számítógépét Petrának ajándékozta.

– Egyetlen konfliktusról sem tudósítottam, Henrik hülye ötlete volt az egész, áradozott, hogy hőssé válik, és a legnagyobb lapok fogják közölni az írásait. De semmi nem lett a nagy álmokból. Még a sarokra se mert lemenni a közvilágítás nélküli utcában. – Legyintett. – Képzeld, a helyi asszonyok meg vannak róla győződve, hogy a fehér nők nem képesek a házimunka elvégzésére. Mivel „fehérből” csak a kiszolgálásra kényes arisztokratákat és a gazdag turistákat ismerték idáig, mindig ki akarják venni a kezemből a seprűt, és át akarják venni a munkát. Kemény élet, de nagyon jól szórakozom!

.

Francesca egyik szabadnapján egy Moshi közeli faluba utazott Petrával, ahol felkutattak egy helyi szobrászt, aki fillérekért készített maszkokat. Hármasban ebédeltek Abasival, degeszre tömték magukat biocsirkével, mivel Afrikában nincs tápszer, csak az, amit a szárnyasok kikaparnak maguknak, de mindenekelőtt a lányok gondosan kezet mostak antibakteriális géljükkel, amin Abasi jót mulatott. Petra a csirkecsontokat a tányér szélére tette, mire a férfi félig játékos felháborodást színlelve méltatlankodott:

– Hiszen azon még rengeteg hús van! – és meg sem kérdezve Petrát, leszopogatta a csontokat. – Látod, mi semmit sem hagyunk rajta – mutogatta büszkén a csupaszon fehérlő csontdarabkákat. Majd jelezte a pincérnek, hogy leszedheti az asztalukat, de ekkor a semmiből egy koldus rohant feléjük, és ijesztő gyorsasággal felkapott pár csontot a tányérjukról, majd néhány méterrel arrébb, mint egy kóbor kutya, pillanatok alatt elpusztította a maradékukat.

Ott ültek a Kilimandzsáró lábánál, amelynek a megmászása ezerötszáz euró, egy olyan országban, ahol az átlag havi kereset harminc euró. A nyugati turistacsoportok méregdrága túrafelszerelésben gyülekeznek, a bakancsaik árából jóllakna egy egész helyi falu. Úton a hostel felé az járt Petra fejében, hogy ezek a nonszensz képek hogy kerülhetnek egymás mellé. A Mac árából hányan laknának jól? És egy csirkecombot vajon hányszor lehet lerágni?

2

Papasiknak, vagyis bolháknak nevezik azokat a levakarhatatlan helyieket, akik a pályaudvaroknál, buszmegállókban, éttermek előtt várják a fehér turistákat, hogy önjelölt idegenvezetőként körbevezessék őket. Munkahely hiányában kénytelenek megragadni minden lehetőséget, hogy egy kis pénzhez jussanak. A papasik ott bóklásznak min-den utazási iroda és buszmegálló mellett, többfős csoportokban ácsorognak, és amint meglátnak egy turistát, lecsapnak rá, mint a keselyűk a zsákmányra. Egyesek burkoltan kezdik:

– Honnét vagy? Európából? Szép kontinens, de szafarin már voltatok?

Mások nyílt lapokkal játszanak:

– Miszter, miszter, nagyszerű szafari ajánlatom van. Csak neked kedvezményes oroszlánles!

És vannak, akik nem ma kezdték a szakmát.

– Hej, de jó téged újra látni, emlékszel rám? Tudod, a tegnapi vacsora…

Bár az útikönyvek óvatosságra intenek a papasikkal kapcsolatban, Petrának az volt a tapasztalata, hogy alapvetően nagyon kedvesek, és egy csomó hasznos tanáccsal látják el a turistákat, persze némi borravaló fejében. Pilly Pillyvel Arusha belvárosában találkozott először, amikor Francescával elindultak feltöltős telefonkártyát venni. Ő volt az első helyi, akin parfümillatot éreztek, de ha ez nem lett volna elég, már messziről ki lehetett szúrni csillogó, kopasz fejéről is. Műanyag keretes szemüvegben, feltűnően színes ruhákban és színes cipőfűzővel ékesített cipőben sétált az utcán a szuvenírárusok mellett, és amint meglátott egy turistát, felvette a ritmusát, és követte, amíg az le nem koptatta.

– Hé, lányok, van egy tuti ajánlatom – szólította meg Petráékat. – Bármire legyen is szükségetek a szafaritól kezdve a szállásfoglaláson át a terepjárókölcsönzésig, mindenben tudok segíteni. Nálam jobbat nem találtok. Halljátok?

A lányok illedelmesen megköszönték az ajánlatot, és már mentek volna tovább, de Pilly Pilly levakarhatatlan volt. Bemutatkozott nekik, és a ruhájukat dicsérte. Fűt-fát ígért, udvarolt, de a lányok ügyet sem vetettek rá. Egyszer csak, mintha a gondolataikban olvasott volna, „igazi afrikai művészetet” ígért Petráéknak, akik erre felkapták a fejüket. Megegyeztek, hogy a fiú elvezeti őket egy művésztelepféleségre. – Olyan cuccokat nem láttok semmilyen szuvenírboltban – fűzte hozzá a fiú biztatóan.

A poros utcákon egy sötét, nyomasztó, földszintes lakóház felé vették útjukat.

– A műterem a ház mögött van – intett Pilly Pilly, és elindult a bejárat irányába. Bizalmatlanul követték, fejükben ott cikáztak az útikönyvek rémtörténetei elcsalogatott, majd kirabolt turistákról. Ahogy beljebb mentek a ház folyosóján, Francesca majdnem felbukott egy műanyag vödörben, amelyből megkopasztott csirkék karmos lábai meredtek az ég felé. Pirított hagyma illata érződött, és egy fiatal lány, aki a küszöbön ücsörögve épp egy újabb csirkét fosztott meg tollaitól, kedvesen invitálta őket, hogy a vásárlás után jöjjenek vissza hozzá ebédelni.

Óvatosan lépkedtek a vakolat nélküli, telifirkált falak között. Olyan csöndben voltak, hogy kizárólag a légyrajok zümmögését lehetett hallani. Végül kiértek a ház udvarára, ahol a földön játszó, meztelen gyerekek és lavórban mosogató nők képe fogadta őket. Mindenki mosolygott, és kuncogva üdvözölték a két nőt, de Pilly Pilly intett a fejével, hogy még nem érkeztek meg.

– Itt is volnánk, ez itt a galéria – mutatott végül egy sötét kis szoba bejárata felé a férfi. A lyuk – amely csak nagy jóindulattal volt galériának nevezhető – oldalán egy alig negyvenszer negyven centiméteres nyílás éktelenkedett, azon szűrődött be valami kis fény, áram híján ez volt az egyetlen fényforrás a szobában. A festék- és viaszszagú „műteremben” hárman dolgoztak, de szinte fel se néztek a vendégekre.

– Nézzetek körbe bátran – biztatta őket Pilly Pilly, és Petra kezébe nyomott egy rakás sablonképet. A festmények többnyire a helyi törzseket, az afrikai vadvilágot és a Kilimandzsárót ábrázolták, vagyis pontosan azokat a közhelyes témákat, amelyek miatt a nyugatiak rajongtak a fekete kontinensért.

A három helyi művész napi több tucat, pálmafa alatt ringatózó hajót, rituális törzsi táncost és naplementét festett meg a Kilimandzsáró hófödte csúcsa alatt. A háttér általában vörös és sárga volt, de igény szerint, ahogy Pilly Pilly mondta, bármilyen színt választhattak a megrendelők. Petra a kezében tartott rengeteg mintából végül egy maszáj őrséget ábrázoló képet választott. Pár nappal korábban egy helyi vadőr mesélte neki, hogy ha a maszájok elkapnak egy marhacsordára törő oroszlánt, a mancsát és a farkát levágják, majd körbe viszik a falujukban, így bizonyítva hősiességüket. Azután elássák a tetemet, mert a marhák még a döglött oroszlán szagától is rettegnek. Ezt a rítust akarta hazavinni Petra, hogy sose felejtse el a maszájok merészségét.

Pilly Pillyvel megegyeztek, hogy másnapra elkészítik neki a képet, és hosszas alkudozás után az árban is megállapodtak. A sötét műteremben a három művésszel szuahéliül egyezkedett Pilly Pilly, a lányoknak pedig angolul mondta a végösszeget. A lányok rázták a fejüket a magas ár hallatán, újabb ajánlatukat Pilly Pilly izgatottan, széles gesztusokkal tarkítva adta tovább a művészeknek. Amikor végre megegyeztek, előleget kértek, hiszen mire megfestenek egy nagy képet, a megrendelő el is tűnhet, holott ők apróra kiszámolt nyersanyagárakkal dolgoznak napról napra. Petra a pénztárcájában kotorászva észrevette, hogy nincs kis címletű bankjegye. Ez Afrikában alaphiba, figyelmeztették korábban többen is. Mégis átnyújtott egy ötvendollárost, mire a férfi rögtön zsebre vágta, hogy elszalad felváltani, mindjárt visszajön, addig nézelődjenek nyugodtan a képek között. Pilly Pilly egy szemvillanás alatt eltűnt. A két lány az ötödik perc után izgatottan nézegetett az utca vége felé, hogy jön-e már, de a férfi tíz perc után sem ért vissza.

Csúnyán átvágott minket, járt a fejükben, bedőltünk egy klasszikus hibának, dühöngtek magukban. Úgy tizenöt perc múlva Pilly Pilly mégis visszatért, kezében a visszajáróval, lihegve elnézést kért, hogy megvárakoztatta őket, de csak a postánál tudott ilyen nagy pénzt felváltani. Belenyomta Petra egyik kezébe a pénzt, a másikat pedig hálásan megszorongatta, és vigyorogva elköszönt.