Jack Ketchum: The Woman

Copyright © 2012 by Jack Ketchum and Lucky McKee

Hungarian translation © Uram Tamás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jack Ketchum: The Woman

Cemetary Dance Publications, Baltimore, 2012

Fordította: Uram Tamás

ISBN: 978 963 598 368 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Balázs Piroska, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: horror

„Te meg akarod csókolni. Én meg akarom kóstolni. Tök ugyanaz.”

Szagava Isszei

„Minden álomotthonban

egy lidércnyomás”

Joe Jackson

„Tegnap este beszéltem Istennel. Azt mondja, ha még egyszer az életben eléggé ki tudja takarítani a pináját, akár meg is bocsáthat nektek, suttyó faszoknak, akik megerőszakoltátok.”

Jerzy Livingston, THE STROUP STORIES

Ketchumtól:

Köszönet Andrew-nak, Billnek és a társamnak, Luckynak. Braunának az álomért. Paulának nagyjából az egész rohadt mindenségért. Kristynek – tökéletesen tudja, hogy miért. És Pollyannának a szókimondó és szörnyűséges inspirációért.

McKee-től:

Anyának és Apának, amiért nem szúrták el a nevelésemet, a lánytesóimnak, Boognak, Jaye-nek és Angie-nek, amiért olyan remek nők, a fiútesóimnak, Kevinnek és Chrisnek, amiért nem olyanok, mint Cleek, és a bűntársaimnak, Andrew-nak, Billnek és Pollynak. És neked, Dallas, amiért megmutattad egy kölyöknek, hogy hogyan kell ezt csinálni.

ELSŐ RÉSZ

1

A Nőnek fogalma sincs a szépségről.

Ő maga nem szép. Hacsak az erő nem szépség is egyben, mert erősnek erős, több mint száznyolcvan centiméteres magasságával, hosszú, majmokat idézően nyurga és mégis izmos végtagjaival. Távol ülő szemei viszont, amikor éppen nem fürkésznek kutakodón, üresek, a bőre sápadt a napfény hiányától, mocskos, parazita- és rovarcsípések borítják, és vértől bűzlik, akár egy keselyű. Dús jobb mellétől széles, sima felszínű heg fut egészen a csípőjéig: tizenegy nyárral korábban puskalövés tépte fel a húsát. A bal szeme fölött egy másik lövés egy másik heget hagyott, a vége túlnyúlik a bal fülén. Sem a szemöldök, sem a halánték környékén és a fül mögött nem nőtt vissza a haj.

Úgy néz ki, mint akit villámcsapás ért.

A Nő nem szép, és fogalma sincs a szépségről…

Lassan hajnalodik. A legsötétebb órát már maga mögött hagyta, ahogy elmaradt az erdő mélye is, és a sziklás ösvények, melyeket órákon, sőt talán napokon át követett, fényesen lobogó láztól fűtve. Az éjszakából előbb nappal lett és aztán valószínűleg éjszaka megint, miközben követte az olyannyira ismerős ösvényeket, ki a tengerhez. Most jól látni őt a pirkadatban, de útközben meg-megállt és fülelt, időnként rövid kunkorokkal vissza is kanyarodott, ezért biztos benne, hogy nem követték. Az üldözői feladták.

Már ha egyáltalán a nyomába mertek szegődni a sötétben. A nő csak sötétben mozgott.

Legújabb sebeivel szerencséje van – egészen közel helyezkednek el egymáshoz a bal oldalán. A kés és a golyó nyoma. A félhold és a telihold, csupán centiméterekre egymástól. Sártapaszt tett rájuk, és a derékövét használta rögtönzött szorítókötésként. Így nem maradt utána vércsapa, amit az üldözői követhettek volna.

De még meg kell gyógyulnia.

Fájdalmat persze érez. Fájdalmat, amely válltól térdig végiglüktet rajta. Úgy ostromolja a testét, ahogy a hullámverés a partot. De a fájdalmat tűrni kell. Ez semmi a vajúdás fájdalmához képest. A fájdalomból csak egyvalami következik.

Hogy életben van.

De még meg kell gyógyulnia.

Végigpásztázza tekintetével a sziklás dagályvonalat, és azonnal meglátja. Pontosan a kellő alak és szín. Sárgászöld, hosszú, lapos levelek a tenger alatti hínárerdőből kiszaggatva és partra vetve. Csillogóan nedves, eleven és egészséges levelek. A nő begázol a vízbe, a hűvös hullámok ide-oda áramlanak a vádlija körül. Húzzák és megtaszítják. A fény megcsillan a hullámokon. A tenger erjedt bűze, a halál átható szaga érződik. A partvonal haldoklik és rögtön újjászületik.

Mindez a Nőre is hatással van.

A tengert mindig is a szövetségesének tudhatta.

Csendes éjszakákon, amikor a víz egészen visszahúzódik, hallja a világ lélegzését.

Most meglazítja az övét, és leereszti a csípőjére, vigyázva, nehogy elveszítse a kést.

Térdre ereszkedik, és gyengéden lemossa sebeiről az összes sarat. Amikor az ágyékkötőjén végigszivárgó vér könnycseppekként hullik a vízbe, feláll és kiballag a partra. Lehajol, kirángat néhány levélcsomót a sziklás meder fogságából, leöblíti róluk a homokot és a kagylótörmeléket, aztán az egészet a sérüléseire nyomja.

Csíp. Ez is a tenger miatt van.

A tenger most úgy csap át rajta, mint valami méreg, mint egy ajándék. A fájdalom lassan alábbhagy. Még több bőrszerűen vastag levelet tép, lemossa őket és az oldalához nyomja, aztán felemeli a derékövét és újra szorosra húzza, hogy a helyükön maradjanak.

A kavicsos fövenyen lépdelve a tócsákat fürkészi a lába előtt ennivalóért, a magasban a szirtfalakat pedig menedékért. Nemsokára meg is leli mindkettőt. Egy maréknyi kagylóra bukkan. Két apró rákra. És úgy tizenöt méterre maga előtt, talán tíz méter magasan a gránit sziklafalban egy keskeny hasadékot pillant meg – a barlang mohafüggönyös bejárata alig kivehető. A rákokat összeroppantja a fogával, és szinte egészben lenyeli őket. A kagylókat kettesével a tenyerébe szorítja és a sziklákhoz csapdossa, végül elfricskázza az összetört héjakat, és kilefetyeli a húst.

Amikor végzett, átvág a parton, és egy keskeny ösvényen felkapaszkodik a barlanghoz.

Nagyjából három méterre a bejárattól megtorpan. A levegőbe szimatol. Előhúzza a kést az övéből. A késen még mindig ott sötétlenek saját vérének foltjai, emlékeztetőül az előző éjszakára – amikor a Tehén, a Nő elvesztett családjának utolsó megmaradt tagja, váratlan pálfordulással, közvetlenül a csípője fölött belemártotta. Az életével fizetett ezért.

Most azonban egy másik élet szagát szippantja be.

Egy ismerős szagot.

Vizeletét. Farkasvizeletét. A barlangot farkasszag jelöli meg. Mégpedig friss.

A Nő tudja, hogy a farkas rendszerint nem ellenség. Hogy a farkasok többnyire elfutnak előle, minden emberi lény elől, inkább minthogy egy ilyen kiszámíthatatlan ellenféllel szembeszegüljenek. Az viszont nem jellemző rájuk, hogy barlangban húznák meg magukat – kivéve kölykezéskor, de a kölykezési idénynek már vége, úgyhogy helyénvaló az óvatosság. Puhán előrelép, megáll, fülel. Közelebb húzódik, a kést vállmagasságba emelve, határozott, tettrekész erővel markolja.

Hirtelen ismét megáll, mikor karom csikordul sziklán. A farkas felkel a fekhelyéről. Kevesebb mint három méterre tőle.

A Nő meghallja a morgást. Halk és rosszindulattól nyers.

Ez itt bizony ellenség.

Tökéletesen el tudja képzelni a farkast. Ott áll vele szemben. A füle felmered. A masszív, meggörbített háton felborzolódik a szőr, a hosszú hátsó lábak ugrásra készen a has alá hajlítva. A tiszteletet parancsoló pofán a vicsorban visszahúzódó ajkak előtárják a darabolásra szolgáló hat éles metszőfogat és a befelé görbülő, gyilkosan marcangoló agyarakat.

Az állat izmai megfeszülnek. A Nő érzi a sötétben.

Tudja, hogy a farkas is érzi őt. Megorrontotta a vérét a késen.

A barlang belsejében hirtelen heves mozgás támad, utána pedig egy sárga szempár villan és szürkésbarna test robban ki. Ő elébe megy a rohamnak, a torkát célzó szökkenésnek. Lehajol, le és előre, kitér oldalvást, majd egyetlen íves, cseppfolyós mozdulattal alulról döf a késsel. A farkas ettől a hátára zuhan a barlang bejáratánál, hánykolódik a torkába döfött acélpenge ellenében, hasztalan kaszabolva mancsával a semmit. Közben a Nő kihasználja az előnyét: a kést két kézre fogja, és vállával, hátával és az alkarjával nekifeszülve felrántja a pengét az izmos nyakon és a csonton át, egyenesen a koponyába. A farkas felnyüszít, mint egy oldalba rúgott korcs, végül elpusztul.

A Nő megszemléli prédáját.

Az állat öreg. Ősz szőrszálak gyűlnek a pofáján, a szeme körül és az alsó állkapcson. Hím. És hatalmas, a marmagassága egy fehérfarkú szarvaséval vetekszik. Jobb mellső lába összemarcangolva. Az ajkai úgyszintén, a hegek frissek. A Nő szétfeszíti a pofáját. A felső szájpadlás is roncsolódott. A farkas csapdába esett, és valahogy kimarcangolta magát belőle. A Nő nagyra becsüli az erejét és a szilajságát. Viszont ugyanennek tudható be az állat magányossága és a barlang is. A sérüléseinek és a korának.

A farkasnak nincs családja.

Kolonc lett volna a falka nyakán.

A Nő felegyenesedik a tetem mellől, előrelép, a barlang belsejét kémleli. A szeme gyorsan hozzászokik a félhomályhoz. A barlang nem mély, a hossza talán az ő magasságának a négyszerese. A bejáratnál és a végében annyira keskeny, hogy kinyújtózva a két falának tudja nyomni a tenyerét. Középen kissé szélesebb. Elég magas, hogy kényelmesen felegyenesedhessen benne.

Ezt a barlangot még nem használták emberek. Semmi szemét, nincs jele tűzgyújtásnak. Ritkaság. Jó lesz.

A mellső lábainál fogva bevonszolja a farkast a barlangba. Odatérdel az állat nyaki sebéhez, és nekilát, hogy az utolsó csepp vért is kiszürcsölje belőle.

Kicsivel több, mint két óra alatt friss, puha fenyőgallyakból fekhelyet készített magának a barlang belsejében. Újabb egy óra alatt elegendő fakérget, lehullott ágat, uszadék fát meg jókora köveket hord a tűzrakó helyhez. Szikrát csiholva begyújtja a tüzet, a fakéreggel és a gallyakkal táplálja, utána pedig vastagabb ágakat állítgat fölé hármasával.

Jöhet a farkas.

Kihúzza tokjából a kést. Holnap majd meg kell éleznie, egyelőre viszont így is megfelel. Hanyatt fordítja a tetemet, és fűrészelő mozdulatokkal átvágja a nyakát, leválasztva a hatalmas fejet a testről. Aztán levagdossa a lábakat.

A kést a bőr alá csúsztatja, majd kis távolságot tartva az izmoktól hosszú, egyenes metszést ejt nyaktól a lágyékig, és körbevágja a végbélnyílást. Hátrahúzva lefejti az irhát a vállakról – amitől a saját vállán igencsak megfeszülnek az izmok –, majd végig a mellső lábakról. Azután testhelyzetet vált, meglovagolja a farkast, és még lejjebb feszegeti a bőrt a hát és a mellkas, majd tovább, a tompor és a hátsó lábak mentén, míg végül az irha az övé.

Ekkor egy újabb vágást ejt a középvonalon, megint nyaktól a lágyékig, keresztezve a végbélnyílás körüli bemetszést, odafigyelve, nehogy mélyebbre szaladjon a kés, és megsértse a belső szerveket. Szétfeszíti a bordákat a mellkason, aztán két kézzel benyúl a farkas tetemébe, ahonnan egyetlen lucskos tömegben kihúzza és a barlang padlójára ömleszti a belsőségeket.

Különválasztja a májat, a szívet meg a veséket a belektől, és félreteszi. Ezeket mindjárt meg is süti. Máskor, ha kiéhezettebb vagy a családjáról kell gondoskodnia, a többi belső szervet is megtisztította és elfogyasztotta volna, de most bőven elegendő a hús.

Fát rak a tűzre.

Felemeli az irhát, és egy sziklakiszögellésre akasztja száradni. Lüktetnek a sebei.

Egy hosszú zöld ágból nyársat hegyez, felhúzza rá a májat, a szívet és a veséket, aztán az egészet alacsonyan a tűz fölé tartja, hogy megpiruljon. Egyszer fordít rajta, majd a kövekre fekteti, hogy szép lassan süljön tovább.

Még mindig fel kell dolgoznia a farkas kibelezett tetemét, de az várhat. A saját teste ennivalóért kiált. A farkas vére nem volt elég.

Összegyűjti a felesleges belsőségeket, és kihajítja a sziklaszirt előtt vijjogva köröző sirályoknak.

Később, ahogy leszáll az éjszaka, és a tűz pattogását és a hullámverés távoli moraját hallgatva hever fenyőgallyakból rakott fekhelyén, kellemetlen érzés fogja el, de nem tudja pontosan megfogalmazni az okát. Talán a barlang miatt, a benne tátongó űr okozza. Nem ér el hozzá más hang, csak a tűzé és a partra futó hullámoké. Nincsenek nyűglődő gyerekek. Semmi álmatag gagyarászás Elsőlopott vagy Másodlopott felől. Semmi nyögdécselés a Tehéntől.

Annyira gyorsan történt. Bár az ő világában gyakran igen gyorsan zajlik az élet. De akkor este, két nappal ezelőtt, még tizenegyen voltak. Elsőlopott és Másodlopott, a Tehén, a Lány, a felhős szemű Fiú, az ikrek, a Nyúl, a Földevő, a csecsemő. Mind együtt egy ennél sokkal nagyobb barlangban, amit telezsúfoltak fáradságosan összeguberált vagy sok-sok vadászat árán szerzett értéktárgyaikkal. Most pedig egyedül van.

A farkas szellemét leszámítva. De a farkas szépen halt meg. Ahogy ő maga is meghal majd. Nem a megölt állat szelleme nyugtalanítja.

És az egyedüllétet is megtapasztalta már korábban.

Akkor mi a baj?

Mélabús huhogás hallatszik kintről. Újra meg újra.

Bagoly gubbaszt valahol egy ágon, és a párját hívja.

Aztán a hullámok robaja elnyomja a hangot.

2

– Fejezd be, Roger!

A fiú már másodszor fröcskölte le, és ami sok, az sok. Még egy ilyen, aztán bemegy a medencébe, és belefojtja a szarházit.

Kamasz fiúk. Atyavilág.

– Ne már, Peg. Csobbanj bele te is! Meg lehet sülni idekint.

Ezt egyébként jól mondta. Dögmeleg volt. A lány pedig valószínűleg bárhol szívesebben lett volna, mint ezen az idióta hamburgeres-hot dogos kerti partin, ahol ő majd limonádét kap sör helyett, miközben a szülei, a szomszédok meg az úgynevezett barátaik átvedelik a délutánt. Csapdában érezte magát. Bár újabban mintha mindig így érezte volna magát. A kapucnis pulcsiban meg végképp iszonyú melege volt. De nem fogja levenni, és a rohadt vízbe se megy be.

Roger Kaltsas nógatására meg aztán pláne nem, miközben a fiú ott kapaszkodik mellette a medence peremébe, és a hosszú, lesült lábaival kalimpálva, kanosan méregeti.

– Jól vagyok, Roger, kösz.

Roger tizennégy éves volt szemben az ő tizenhatával, valószínűleg életében semmit nem olvasott a kötelezőkön kívül – már ha azokat egyáltalán –, és a sotto voce kifejezés nem szerepelt a szótárában.

– Ribanc – dünnyögte a fiú, és elrúgta magát a medence falától.

– Hallottam ám, seggfej! – Rogernek viszont már biztos telement a füle klórozott vízzel, úgyhogy hiába szólt utána.

Viszont jólesett belógatni a lábát a medencébe.

Legalább a szülei már nem ragaszkodtak hozzá, hogy bemenjen a vízbe. Annak idején, amikor tizenhárom éves lett, az anyja, Belle megjegyezte, hogy kezd kikerekedni – mi a fenéért vannak úgy odáig a felnőttek az ilyen nyálas dumákért? –, és próbálta mindenáron erőltetni a medencézést. Ezen elég rendesen össze is vesztek. Ne szégyellje, hogy nőiesedik, mondta Belle. Mire Peggy azt felelte, nem szégyelli, de egyelőre a bimbója nagyobb a mellénél, úgyhogy megvárná, míg a cicije felzárkózik, már ha nem gond.

Az apja először az anyja pártját fogta. Később viszont, mint akkoriban mindig, belátta Peggy igazát. Borítékolható volt. Úgyhogy azon a nyáron és a következőn egyáltalán nem medencézett. A tizenötöt betöltve viszont már nagyon szívesen belebújt a fekete, mélyen kivágott úszódresszébe.

Most azonban ez is megváltozott.

Letörölte felső ajkáról a vékony verejtékcsíkot. Jöhet az a limonádé, gondolta.

Kihúzta a lábát a vízből, és felkecmergett. Megpillantotta az apját az udvar túlsó végében, a hibachi és a grill körül szorgoskodó Sims házaspár mögött: egy nyírfa alatt cigizett, az anyja pedig éppen feléje tartott, a kezében két sörrel, egy magának, egy a férjének.

Nem igazság, a francba.

Limonádé.

– Chris?

– Igen, drágám.

Az asszony a kezébe nyomta a hideg Michelobot.

– Az életemet mentetted meg, Belle. Tudsz róla? Kösz.

Felesége mindig ráérzett, mire volt szüksége. Ő pedig tudta, hogy a neje örömét leli ebben.

Húzott egy jókorát az üvegből, és elnézte, ahogy Belle is megbillenti a sajátját. Az volt a napi első söre. Ebédnél majd iszik még egyet. A felesége egy óramű megbízhatóságával és kiszámíthatóságával működött, és sosem lépte túl a napi limitjét. Két sör vagy két pohár bor, tömény kizárva. Szemben Chrisszel, aki whiskyzni szokott.

Ilyen perzselő hőségben viszont mindig a Mich a befutó.

– Dean beszélni akar veled – szólalt meg az asszony.

Chris elnézett mellette a piknikasztalok felé. Dean magában üldögélt egy Budweiserrel. Ha ma nem ég le a kopasz feje, akkor soha. Khakinadrágot viselt, nadrágtartóval rövid ujjú fehér pólója fölött, arcán a szokásos búvalbélelt grimasszal. És tényleg feléje nézegetett. Mint aki tényleg beszélni akar vele.

Mi a szösz. Kábé ideje is lenne.

Chris a feleségére mosolygott.

– Honnan veszed ezt, Belle?

Jól látszott, hogy a hanghordozásával zavarba hozta. De hát Belle könnyen zavarba jött.

– Igazából csak…

– Ha Dean beszélni akar velem, majd idejön, és beszélünk. Ennék egy hamburgert, ha már elkészült. Kész a hamburger, drágám?

Az asszony megint kortyintott a Michelobból. Szinte önkéntelen mozdulat volt. Mint egy izomrángás.

– Fogalmam si… Mindjárt kiderítem.

– Szuper. És ránéznél Darlin’-ra? Már megint azt a Clapp gyereket nyüstöli. Leállíthatná már magát. Igazam van vagy igazam van?

A kislány teljesen rámászott a szegény fiúra. Danny Clapp hatéves volt, két évvel és úgy tizenöt centivel nagyobb Darlin’-nál. De nem bírt vele sehogy se. A kislány felállt a piknikpadra, amin Danny üldögélt, és nagyokat kacagva az arcát és a fejét puszilgatta, miközben a fiú hasztalan igyekezett elhúzódni tőle. A puszilkodós kínzás. A srácot nyilván megtanították a szülei, hogy nem illik durván bánni a kislányokkal.

Rendes tőlük. Szegény Danny viszont ráfázott.

Hol is hallotta vagy olvasta? A csók álcázott harapás.

Tetszett neki az elképzelés. A kislánya igazi cápa, derült magában.

A neje viszont bosszankodott ezen. A férfi véleménye szerint kicsit túlzásba is vitte. Darlin’ – igazából Darleen – ennél édesebb már nem is lehetett. Belle viszont mindig is hajlott a lobbanékonyságra, ha a gyereknevelésről volt szó.

– A francba, Darlin’! – dünnyögte most az asszony.

A férfi figyelte, ahogy átviharzott a gyepen. Apró termetű nő létére jó nagyokat lépett.

Chris az elsőről meggyújtott egy másik Winstont, kortyolt a maradék söréből, és ekkor történt, hogy Dean végre úgy döntött, felkecmereg és odajön hozzá.

Kezet nyújtott.

– Dean.

– Chris.

Sima és puha tenyere meglepő határozottsággal viszonozta a kézfogást.

– Ritka szép nap, nem igaz?

– Az évnek ebben a szakában, Chris, nem is kívánhatunk jobbat.

– Te mondtad. Min rágódsz, Dean?

– Ennyire látszik? – Gondterhelt mosolyra húzta a száját.

– Diane hogy van?

– Az az otthon igazán kellemes. Azt hiszem, a tőlük telhető legjobb ellátásban részesítik Diane-t. Még egyszer meg is akarom köszönni neked, Chris, hogy közbenjártál az érdekünkben odafent. Jól jött az árengedmény. Nagyon jól.

– Örömmel hallom. Diane remek asszony. A legjobbat érdemli. Mutatkozik bármi javulás?

– Hát… nyilván szakszerűbben gondoskodnak a kényelméről, de…

Chris nem akart túlságosan belemenni a témába Deannel. Diane állapota nem fog javulni, és ezt mindketten tudták. Alzheimer-kór. Abból, amit hallott, előrehaladott stádiumban. Együttérzőn megveregette a férfi vállát. Közben véletlenül lehamuzta Dean fehér pólójának ujját, de nem úgy tűnt, hogy beszélgetőtársa észrevette volna.

– Hé! Miért nem úszol egyet, öreg harcos? Dugítsd el a lefolyót a gyapjas testszőrzeteddel. Kényeztesd magad kicsit.

Dean felpróbált még egy mosolyt. Ez sem illett az arcára.

– Na ja.

Inkább kortyolt a Budweiseréből.

Beállt a kínos csend, amire Chris már számított. A nyírfa törzsének vetette a hátát, és úgy sörözött tovább. Látta, hogy az udvar túlsó végében Belle leráncigálta Darlin’-t a pikniklócáról, és most a ház felé húzza.

– Emlékszel, azt mondtad, hozzád jöjjek először, ha eszembe jutna odébbállni?

Na tessék, gondolta Chris. Tudtam.

– Igen – szólalt meg. – Viszont semmi kedvem elveszíteni a legjobb, egyszersmind egyetlen szomszédomat.

– Sajnos már nem tudok odafigyelni a takarmányboltban. Hiába keresek, senkit se találok, aki úgy vinné a könyvelést, ahogy Diane csinálta. Ráadásul kinyír a konkurencia. Gondolnád, hogy a gazdák, akik harmincöt éve a törzsvásárlóim, egyszerűen elpártolnak tőlem, csak mert másutt két centtel olcsóbb a takarmány kilója?

– Hosszú távon majd koppannak. Az áruházláncoknál nem kapnak hitelt, mint nálad, hogy hónapokon át kihúzhassák.

Dean mintha meg se hallotta volna. Lehangoltan a fának támasztotta a sörösüvegét.

– Rendesen benne vagyok a pácban, Chris. Őszintén szólva nincs is szívem kihúzni magam a dologból. Minden fennmaradó időmet Diane-nel töltöm az otthonban, de ezt is kevésnek érzem.

– Érthető.

– Szóval azt akarom csinálni… Szóval túl akarok adni a portámon, és keríteni magamnak egy kis garzonlakást az otthon környékén, hogy az utolsó néhány hónapban Diane mellett lehessek. Nem hiszem, hogy sokkal tovább húzná szegénykém.

Chris ezúttal lepöccintette a pernyét a cigarettájáról, mielőtt a szomszédja vállára tette a kezét.

– Ha komolyan el akarod adni a házadat, örülök, hogy hozzám fordultál. Nézz be hétfőn az irodámba, nekilátunk a papírmunkának. Toronyórát aranylánccal nem ígérhetek, de egy tisztességes vételárat igen.

– Tudom, hogy úgy lesz, Chris.

Máris oldottabbnak tűnt.

– A régi barátok előnye: nem kell attól félned, hogy beültetnek a hintába.

– Ezért jöttem hozzád, Chris.

– Nagyon helyesen. Támadt egy ötletem. Mi volna, ha kerítenénk magunknak valami komolyabb piát? Te is whiskys vagy, mint én, jól mondom?

– Bourbonös.

– Csak akad egy palackkal belőle a háznál?

Felkapta Dean sörét, a kezébe nyomta, és a ház felé fordította a férfit.

– A boltra már van vevőd?

– Egyelőre csak pár érdeklődő.

– Oké, hétfőn erről is beszélhetünk. Meglátjuk, mit sikerül kitalálnunk. Nehogy már, igaz, Dean?

– Igaz. Nehogy már.

Chris a szomszédja válla köré fonta a karját, és úgy kormányozta át a gyepen.

Amikor odaért Darlin’-hoz, a kislány épp két kézre fogta Danny Clapp arcát, és egyik puszit a másik után nyomta a fiú szájára. A ficeregve szabadulni igyekvő áldozata szemlátomást majd elsüllyedt zavarában. Belle teljesen kikelt magából.

– Megmondtam neked! Nincs több puszilkodás! Először is… illetlenség. Plusz így remekül összeszedhetsz valami betegséget. Ha még egyszer rajtakaplak, viszlek a fürdőszobába, hallasz engem?

– Persze hogy hallak, mama, a fülembe kiabálsz!

– Ne pimaszkodj velem, kisasszony.

Ez a puszilkodás. Felállt tőle a szőr a hátán. Valami természetelleneset érzett benne, valami perverzet.

Tavaly kezdődött. És nem csak Danny Clapp vagy más gyerekek voltak a célpontjai. Belle-lel kezdődött. Ő aztán seperc alatt véget vetett a dolognak, mihelyt rájött, hogy a szeretet ötletszerű kinyilvánítása helyett Darlin’ valamiféle furaságával áll szemben. Belle nem tartozott a testi fenyítéstől elzárkózó anyák közé. Az ettől való ódzkodást csak amolyan liberális maszlagnak tartotta – időről időre elkél egy jó kis fenekelés. Ugyanakkor szentül hitte, hogy mindig igazságosan és az ítélőképességét megőrizve mérte ki a büntetést.

Csakhogy azután Peggy is ennek a mániának lett a célpontja. Sőt, még Brian is. Aki egyszer még eltűrte, ám másodjára lekevert egyet a húgának. Újabb büntetés. Ezúttal mindkettejüknek.

Igaz is, hol a fenében lófrál Brian?

– Hol a bátyád, Darlin’?

– Nem tudom. Hová megyünk?

– A házba. Szépen leülsz odabent, és tévézel. Azt hiszem, a mai napra bőven kijátszottad magad a többi gyerekkel. Önfegyelmet kell tanulnod, Darleen Cleek, feltéve, hogy a családunk része akarsz lenni. Önfegyelmet. Hallod, amit mondok? Keríthetsz magadnak egy gyömbéres üdítőt, ha megszomjaznál. Jövök érted, amikor indulunk haza.

– Jaj, mama…

Bekísérte a gyereket a nappaliba, megkereste a távirányítót, és bekapcsolta Simsék tévéjét. Sally Sims nem fogja bánni. Leültette Darlin’-t egy székre a készülékkel szemben, és átnyújtotta neki a távirányítót. A kislány elvette az egyik kezével, a másik keze hüvelykujját pedig azonmód a szájába dugta.

Már négyéves, és még mindig az ujját szopja.

Orálisan borzasztóan fixált volt mindig is. Belle-nek szinte folyamatosan sajgott a melle, amíg szoptatta. Nem úgy, mint Peggynél vagy Briannél. Csak a másik volt rosszabb nála. Akiről soha nem beszéltek.

– Ne halljak egy nyikkanást se, míg nem szólok, hogy megyünk, világos?

– Igen, mama. – Darleen már a csatornákat váltogatta.

A kislánya cuki volt, de az összpontosító képessége akár egy káposztalepkéé.

Belle sóhajtva hagyta ott, hogy visszatérjen a kerti parti résztvevői közé.

Brian Cleek a hátát a kosárpalánk oszlopának vetve üldögélt Simsék autóbehajtóján, a tenyere alatt görgette a Spalding labdát, és limonádét kortyolgatva figyelte, hogyan sanyargatja három tízéves fiú a kis Jenny Divát.

Sammy és John nyurgák voltak és hosszú karúak, mint ő, Frankie viszont egy dagadék. Jelen esetben a dagadékság még kapóra is jött. Nekiszorították a lányt a sövénynek, nem nagyon maradt helye ficánkolni.

– Gyerünk – szólalt meg Sammy –, ne legyél már ennyire beszari.

Egy kicsit még jobban a sövényhez nyomta a lányt. Csak annyira, hogy érezze, csapdába esett.

– Hagyd abba! – fakadt ki Jenny.

– Mutasd meg! – szólt rá a dagadék Frankie.

– Mit mutassak meg?

Sammy egy kicsit durvábban meglökte. Ezúttal a bokrok megkarcolták a lány csupasz felkarját.

– Aú! Fejezd be!

– Jól mondja Frankie. Mutasd meg. Gyerünk!

– Miről beszéltek?

Tényleg nem értette. Tízévesen a fiúk messze a lányok előtt jártak. Ami azt illeti, az előnyüket még Brian korában, tizenhárom évesen is megőrizték. Az általános vélekedés szerint – legalábbis ahogy Brian nővére, Peggy egyszer kinyilatkoztatta – egy ponton aztán a lányok csőstül behozták a lemaradásukat. De Brian nem látott semmit, ami ezt igazolta volna.

Most kiitta a limonádéját, letette a poharat, aztán talpra kecmergett. Hátrébb húzódott a kövezett autóbehajtón, és a labdát pattogtatva figyelte a jelenetet.

– A bozontodat, idióta – mondta John. – Mutasd meg a bozontodat.

– A micsodámat?

Brianben felötlött, hogy egyáltalán van-e bozontja valakinek tízévesen. Nem igazán hitte. Megeresztett egy szabaddobást. Bement. Elkapta a labdát.

– Fogd le, Frankie – szólalt meg Sammy.

A dagadék úgy is tett, megmarkolta a lány mindkét karját, és Sammy felé fordította. Jenny torkán halk egérvisítás szökött ki. Íííííik. Csak találgatni lehetett, hogy azért, mert Frankie túl durván szorította, vagy mert a fiú verejtékes pocakjához préselődött.

Sammy a kislány vézna mellkasát bökdöste, vigyorogva nyomatékosítva a szavait.

– Látni. Akarjuk. A. Bozontodat.

– Nem! – hadakozott Jenny.

Úgy tűnt, továbbra sem tudja, mi ez az egész, de már sírva fakadt, szép csendben elfutotta a szemét a könny. Utána viszont már rájött, mert Frankie a fodros bikini derékrészéhez kapott a kezével, és elkezdte lerángatni róla. A fiúk dőltek a nevetéstől, ahogy a kislány vonaglott és rúgkapálva küzdött.

– Hé! Abbahagyni!

Mr. French egy félig megevett hot dogot tartott a kezében, még javában rágott.

A fickó annak idején a gyalogságnál szolgált. Nem egyszerűen odament hozzájuk. Föléjük tornyosult.

– Mi a fenét képzeltek, fiúk, mégis mit műveltek?

A fiúknak erre nem volt válasza. Egymásra néztek, de nem jutott eszükbe semmi. Fogalmuk sem volt, hogy igazából mennyit látott a férfi, ahogy előbukkant a ház sarka mögül, de azt nagyon is tudták, hogy megkapják a magukét, amiért egy lánnyal erőszakoskodtak. Frankie elengedte Jenny karját, ő pedig pityeregve az aszfaltra roskadt. Sammy, John és Frankie aztán úgy elinaltak, mintha egyetlen bázisra volnának a hazafutástól, és nem akarnák, hogy a védők kiejtsék őket a labdával. Még a dagadék is begyújtotta a rakétákat.

Brian megeresztett egy újabb szabaddobást. Kosár. Elkapta a labdát.

Mr. French felsegítette Jennyt. Aztán grimaszolva a Cleek fiú felé fordult.

– Miért nem szóltál rájuk, Brian?

– Uram?

A szigorú szempár összehúzódott. A tekintete most megvetést közvetített.

– Uram? Tényleg uramnak szólítottál?

– Igen, uram.

– Ide hallgass, te kis okostojás…

– Én csak a kosárra dobást gyakoroltam, uram.

– Hogyne. Még szép. És pontosan tudod, hogy rájuk kellett volna szólnod. Mennyivel fiatalabbak nálad azok a kölykök? Három évvel? Néggyel?

– Nem igazán foglalkoztam velük, uram. A dobásra összpontosítottam.

– Nem igazán… úristen.

Viszolyogva csóválta a fejét. Briantől aztán csóválhatta. Egy pocakot eresztett ex-tengerészgyalogos. Baszódjon meg.

Megeresztett még egy dobást. A labda a gyűrűt találta el, és kipattant. Háromból kettő. Nem rossz, de jobbat is tud.

Mr. French visszakísérte Jennyt a piknikezőkhöz.

Brian újra nekiveselkedett.

Chris a hátsó ülésen alvó Darlin’-ra pillantott a tükörben. Mustármaszat sárgállott az állán. A férfi elmosolyodott. Brian beült a húga mellé, és becsapta az ajtót. Darlin’ meg se rezzent. Az igazak álma.

– Hogy ment, cimbora?

– Tízből nyolc, apa.

– Zsinórban?

– Csak az utolsó körben és egyszer előtte. De azt hiszem, kezdek ráérezni a technikájára.

– Nem nyerhetsz meccset, ha bukod a szabaddobásaidat.

– Tudom.

A férfi figyelte, ahogy Belle és Peg közelednek az Escalade hátuljához – a felesége két strandszéket hozott, a lánya pedig egy csomó nedves törölközőt, takaros halomba rendezve. Megnyomta a gombot a csomagtartó zárjának kioldásához.

– Ott jön Roger – szólalt meg Brian. – Eléggé odáig van Peggyért.

Chris megint a tükörbe pillantott, és látta, hogy egy hirtelenszőke, tyúkmellű kölyök ballag el mellettük a szüleivel a saját kocsijukhoz, és a jelek szerint a fiának igaza volt. Az a kölyök majd felfalta Peget a szemével. Chris nem hallotta, mit, de meg is szólította a lányt, aki aztán vállat vont és válaszolt valamit. Bármi is volt az, a fiú arcáról lehervadt a mosoly.

Bukta, gondolta a férfi. Csórikám.

De nem hibáztathatta a kölyköt, amiért bepróbálkozott. A lánya dögös kis pipivé érett.

Belle lezárta a csomagtartót, mindketten megkerülték az autót, és beszálltak. Peg hátulra a húgához, Belle pedig előre, és halkan becsukták maguk után az ajtót.

Chris a lányára nézett.

– Be se mentél a medencébe, igaz?

– A klórtól mindig irtó büdös lesz a hajam.

A férfi felnevetett. Úgy vélte, jól sikerült nevetés volt. Értett az álcázáshoz.

– Hát – szólalt meg kedélyesen –, azt pedig semmiképp sem szeretnénk, ugyebár?

Sebességbe tette az Escalade-et, és elindultak hazafelé.

A kövezetlen út ébresztette fel. A kövezetlen út azt jelentette, hogy mindjárt hazaérnek.

Megint a kastélyról álmodott.

Ő és Max és Cindy és Teddy – Max az elefántja volt, Cindy a rongybabája, Teddy pedig… hát ő csak Teddy – kint voltak a tavon a kis csónakjával. Teddy evezett, mint általában, mert a mackók erősek. A szellő összekócolta a haját, hét ágra sütött a nap, és szelíden hullámzott a víz.

Ott volt a lábánál a piknikkosara a sütiemberkékkel és a fényespiros cukros almákkal. Már megmondta Cindynek, hogy nem, még meg kell várniuk, hogy a cukros almák felmelegedjenek, amitől ragacsosak és szottyosak lesznek, és úgy sokkal finomabbak. Éppen ki akarta nyitni a kosarat, hogy inkább egy sütit adjon Cindynek, amikor beborult az ég, feltámadt a szél, és szegény Teddynek meggyűlt a baja az evezéssel. Aztán annyira sötét lett, hogy már nem látta egyiküket sem. Mintha teljesen magára maradt volna.

De nem volt egyedül. Ez akkor derült ki, amikor a csónak partot ért, és kicsit kitisztult az égbolt, aztán hirtelen mind ott álltak együtt a kastély előtt. A kastély nagy volt, és magas és régi és düledező. Cindy megrémült tőle, Darlin’ viszont nem.

Odabent fogunk piknikezni, közölte a többiekkel, aztán már csak azt vette észre, hogy egy hatalmas ebédlőteremben álldogálnak. Az ugyancsak romosnak tűnt, de volt benne egy hosszú, széles asztal, amire most rátette a kosarat, és miközben mind leültek, kipakolta a sütiemberkéket és a piros cukros almákat. Utóbbiak még mindig nem voltak eléggé ragacsosak, úgyhogy mentek vissza a kosárba, és mindenki kapott egy sütit.

– Először a fejet kell leharapni, kislány! – hallatszott a hang. Az először-varázslóvá-aztán-megint-boszorkánnyá-változó-boszorkány hangja.

Mind megperdültek, és látták, hogy csupa feketében egy hatalmas nagy kandalló előtt áll, ami korábban egyáltalán nem volt ott. Feléjük integetett a fekete, kacska varázspálcájával, és a fogai mintha mind ki akartak volna fordulni a szájából, akár egy piszkos, ijesztő vasvillának. Aztán miközben ők javában sikítoztak a látványtól, már át is változott egy ilyen óriássá, egy ilyen lapos fejű férfivá, akinek csúcsos kalapja volt, és kidülledő vörös szemei, a varázspálcából meg asztallábszerű furkósbot lett, a fogaiból pedig horgos kutyafogak.

Az óriás rájuk bömbölt, mire futásnak eredtek. Kirohantak az ajtón. A csónak nagyon-nagyon távolinak tűnt. Darlin’ hallotta, hogy a rém visszaváltozik boszorkánnyá, és azt mondja, egészen közel a háta mögött, félelmetesen közel, azon a félelmetes hangján vihogva, hogy: Még mindig nálam a varázspálca, kislány! Nálam a varázspálca!

Ő pedig felébredt. Ugyanolyan rémülten, mint mindig.

És ott volt a ház. A házuk. Az otthona.

3

A Nő a tűz összehúzott parazsa mellett alszik, a farkas bőrével leterített fenyőgallyakon.

Az álma nyugtalan.

Először nem az. Először egy sűrű erdőben szalad, szinte táncszökellésekkel suhanva a fák között, kecsesen és a vadászat izgalmától felajzva, kikerekedett szemmel, az összes érzékszerve riadókészültségben, a prédája látótávolságon belül. Tehenet leszámítva a többiek mind ott vannak vele, Másodlopott csak lépésekkel mögötte, a kezében egy döfésre emelt lándzsa. A Nőt büszkeség önti el. Másodlopott vezetésre termett.