Table of Contents

- A találkozás

- Norci eltűnt

- A duliánvilág

- A keresés

- Irány Dutalián!

- A felelősség útja

- A küldetés

- Át a Küldetés Taván

- Francis és Pinku

- Színek és jellemek

- Színvarázs

- Milyen is Talbod?

- A hitetlen szülők

- Talbod emberei

- Társak

- A kém

- Réti Margit

- Az összeesküvők

- Minden másképpen alakul

- Az áruló

- A Lélekvezető

- Petya és Matyi, a duliánok

- Ajánló

- A szerző bemutatása

Bódai-Soós Judit

PETYA, MATYI ÉS A DULIÁNOK

Misztikus meseregény

© Bódai-Soós Judit 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-379-3

Borító: Keglovich T. Milán

Kiadja a HELMA kiadó 2024

A HELMA Kiadó gondozásában eddig megjelent könyvek Bódai-Soós Judit szerzőtől:

- Mihaszna kütyük bolygója (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Jövőnek őrzött gondolat (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Az elvarázsolt diákok (ekönyv, hangoskönyv)

- Petya, Matyi és a duliánok (hangoskönyv)

- Hét csepp varázslat (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Hétszer nyolc (ekönyv)

- Hímes-verses mesekosár (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Más világok (ekönyv, hangoskönyv)

- Mennybéli mesék (ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

- Meseszánkó (ekönyv, hangoskönyv)

- Székelyföldi mesék (ekönyv, hangoskönyv)

- Világ-cserepek (ekönyv, nyomtatott könyv)

- Visszafelé szaladó fák (ekönyv, hangoskönyv)

- Joci, a pizsamás madár (Nemere István szerzőtárssal ekönyv, hangoskönyv, nyomtatott könyv)

Tartalom

A találkozás

Norci eltűnt

A duliánvilág

A keresés

Irány Dutalián!

A felelősség útja

A küldetés

Át a Küldetés Taván

Francis és Pinku

Színek és jellemek

Színvarázs

Milyen is Talbod?

A hitetlen szülők

Talbod emberei

Társak

A kém

Réti Margit

Az összeesküvők

Minden másképpen alakul

Az áruló

A Lélekvezető

Petya és Matyi, a duliánok

Ajánló

A szerző bemutatása

A találkozás

– Anyuciii! Mesélj ma is a duliánokról!

Petya elmosolyodott, amint a folyosón végighaladva meghallotta a kishúga szobájából kiszűrődő hangokat. Megállt az ajtó előtt és kíváncsian fülelt.

Nagyon jól emlékezett még arra az időre, amikor ők voltak óvodások Matyival, mint most Franciska, és nekik is ez a mese volt a kedvencük. Vég nélkül faggatták édesanyjukat ezekről az apró, láthatatlan lényekről.

Persze, ők azóta már nagyfiúk, akik nem hisznek a mesékben, így a duliánok létezésében sem, de azért Petyának most mégis jólesett újra átélni egy kicsit a régi mese izgalmait. Édesanyja erre biztosan azt mondaná, ha látná, hogy nosztalgiázik.

Az ajtóhoz nyomta a fülét, anyukája meleg, lágy hangja szinte cirógatta.

– A duliánok az emberek láthatatlan kísérői, éppen úgy, mint az őrangyalok. Minden embernek saját őrangyala és saját duliánja van – hallatszott odabentről a mese kezdete. – Az őrangyalok életünk végéig velünk maradnak, és abban próbálnak segíteni bennünket, hogy mindig a számunkra lehető legjobb úton tudjunk haladni. Oltalmaznak, védenek a bajtól. A duliánok viszont kamaszkorunkban elhagynak minket, mert az ő feladatuk ekkor véget ér. A duliánok feladata ugyanis az, hogy enyhítsék a gyerekek által elkövetett csínyek, rosszaságok következményeit…

– Hát te mit csinálsz? – csendült föl váratlanul Petya háta mögött ikertestvére hangja. – Hallgatózol?

– Én nem… – kezdte zavartan a mentegetőzést Petya, de Matyi beléfojtotta a szót.

– Ne akarj átverni, öregem! Úgy rá vagy tapadva az ajtóra, mintha pillanatragasztóval kentek volna föl rá. Mit hallgattál? Hugi ovis kalandjait, vagy talán esti mesét?

– Én csak… hallottam, hogy anyu a duliánokról mesél… – habogta szégyenkezve Petya.

– Megáll az ész! – mondta túljátszott elképedéssel, két kezét fejéhez kapva testvére. – Tizenhárom éves nagy ló, és esti mesét hallgat! Tudod haver, néha komolyan kételkedem abban, hogy az ikrem vagy…

– Jól van, le lehet szállni rólam! – morogta Petya mérgesen és félretolta Matyit, hogy be tudjon menni a szobájukba.

Matyi nevetve követte duzzogó bátyját.

Az ikreknek közös hálószobájuk volt, emeletes ággyal, dupla íróasztallal a széles ablak alatt, dupla ruhásszekrénnyel a fal mellett, és úgy általában mindenből kettő volt itt, még a rendetlenség is dupla méretű volt, ami különben sem szokott elhanyagolható lenni a velük egykorú kamaszodó fiúk környezetében.

Petya fölmászott a felső ágyra, és a fejére húzta a takarót. Matyi viszont nem hagyta abba a piszkálódást, hanem hozzávágta testvéréhez a nagypárnáját és gúnyolódni kezdett.

– Pisis kisovis!

– Hagyjál békén! – mordult ki mérgesen a takaró alól Petya, és lehajította a földre a párnát.

– Mondjak neked esti mesét? – kötözködött tovább az öccse. – Egyszer volt, hol nem volt, volt egy tizenhárom éves lökött fiú, aki…

Nem sikerült befejeznie a mondatot, mert Petya leugrott az ágyról és egy szempillantás alatt a földre teperte. De Matyi se hagyta magát – ha háború, hát legyen háború –, úgy küzdött, mint egy vérbeli katona.

A verekedés zajára felfigyelő édesanyjuk nyitott be a szobába hamarosan, és sűrű szemrehányások közepette választotta szét a két kiskakast.

A felsőbb hatalom nyomásának engedve, az ikrek dühösen visszavonulót fújtak és bemásztak ágyaikba. Petyának eszébe jutott, hogy ha tényleg lennének duliánok, akkor most megint nem unatkozhatnának. Erre a gondolatra aztán hangosan fölnevetett.

– Mit röhögsz? – morogta odalentről Matyi.

– Semmi közöd hozzá! – vakkantotta Petya, és ismét a fejére húzta takaróját.

Két percen belül mindkét fiú aludt.

Másnap reggel már szent volt a béke köztük, mert ugyan jellemző volt rájuk, hogy hamar hajba kapnak, hogy rakoncátlanok, csintalanok, de cseppet sem voltak haragtartók.

Együtt indultak iskolába, és szokás szerint ők kísérték az öt éves Franciskát óvodába. A kislány egész úton a duliánokról csacsogott, mert az esti mese után róluk álmodott.

– Képzeljétek, álmomban kitaláltam a saját duliánom nevét és ettől láthatóvá vált előttem.

– A duliánok láthatatlanok – mondta Matyi kuncogva.

– Igen, tudom. De azt mondta anyu, hogy ha valaki kitalálja a saját duliánja nevét, és ezen a néven szólítja, akkor az láthatóvá válik előtte.

– Én ilyesmire nem emlékszem – mondta elgondolkodva a bátyja.

– Pedig régen nekünk is így mesélte anyu – emlékeztette somolyogva testvérét Petya.

– Na, látod! – zárta le a vitát diadalmasan Franciska.

– Mindegy. Úgyis csak mese az egész! – vágott vissza Matyi.

A kislány ezen úgy megsértődött, hogy amikor megérkeztek az oviba, még puszit sem volt hajlandó adni bátyjának. Petyát megpuszilta, aztán, amikor Matyi is odatartotta az arcát, dacosan elfordítva fejét közölte:

– Kiürült a puszigép!

Amint magukra maradtak az ikrek, rögtön a rájuk váró napi teendők megbeszélésébe fogtak. Várható volt, hogy történelem órán felelni hívja Matyit Napóleon, a töri tanár, mert a fiú legutóbbi dolgozata elég gyengére sikeredett. Mivel Petya jobb volt történelemből, elhatározták, hogy óra előtt helyet cserélnek.

A két fiú úgy hasonlított egymásra, hogy a saját szüleiknek is gondot okozott a megkülönböztetésük, persze az édesanyjukat még így se volt könnyű átverni, de tanáraikat és osztálytársaikat rendszeresen lóvá tették. Franciska volt az egyetlen, akit soha, semmilyen trükkel nem tudtak félrevezetni. A kislány csalhatatlan szimata mindig egyértelműen elárulta, hogy melyikük kicsoda valójában. Azt mondta, hogy más színű körülöttük a levegő.

Nem szoktak egyformán öltözni, de a szünetekben mindig volt annyi idejük, hogy a mosdóban gyorsan ruhát cseréljenek, ami tökéletesen elég volt a többiek megtévesztéséhez.

Ha dolgozatot kellett írniuk, ugyan nem sok hasznát vették a csereberének, de az előre kiszámítható felelések során szinte mindig bevetették ezt a trükköt.

Petya inkább humános volt, Matyinak pedig a reáltárgyak mentek jobban, így remekül kiegészítették egymást, és közös erővel nagyjából négyes szinten minden évben kényelmesen teljesítették szüleik és tanáraik elvárásait.

Siettek hát most is a mosdóba, hogy átöltözhessenek a szerepcseréhez, ám azzal nem számoltak, hogy a mellékhelyiséget nem találják üresen…

Gyorsan vetkőzni kezdtek, és csak akkor figyeltek fel a sarokban kucorgó különös alakra, amikor már mindkettőjükön éppen csak egy szál alsónadrág maradt. Ekkor is csak azért, mert az apró lény hangosan felsóhajtott. A fiúk rémülten kaptak maguk elé egy-egy ruhadarabot és tátott szájjal meredtek a furcsa szerzetre.

A lényt nehezen lehetne embernek nevezni, mert bár rendelkezett némi emberi vonással, mégis inkább manószerű volt. Fekete pólót, pepita nadrágot és fekete cipőt viselt, valahogy mégis jóval színesebbnek tűnt, mint amit az öltözéke mutatott. Akkora lehetett nagyjából, mint Franciska, vézna karjai viszont megdöbbentően hosszúak voltak és hatalmas elefántfülei a földet súrolták. A kövön üldögélt a sarokban álló mosdókagyló alatt, vékony térdeit az álláig felhúzta, hosszú karjaival körülölelte és lapátfüleivel szinte teljesen becsomagolta magát. Szemmel láthatóan bánatos volt. Amikor felnézett, álmodozó égszínkék szemei sarkában könnycsepp rezgett.

– Ez… ez… mi ez? – habogott Matyi, miközben felváltva mutogatott egyszer a lényre, másszor meg a testvérére.

– Talán szerencsésebb lenne úgy kérdezned, fiatalúr, hogy: ki ő? – mondta csendesen a lény, anélkül, hogy a feltett kérdésre felelt volna.

– Ki vagy? – kérdezte Petya tisztelettudóan, mintha legalábbis neki szólt volna az előbbi helyreigazítás, közben pedig belebújt Matyi nadrágjába.

A kérdezett azonban válaszul ismét csak egy nagyot sóhajtott.

Matyi felocsúdott első döbbenetéből és magára rángatva bátyja ruháit illedelmesen bemutatkozott, hogy finomítson ezzel valamicskét a modoráról alkotott véleményen. Petya követte testvére példáját és ő is bemutatkozott. Ám a lény csak legyintett egyet.

– Tudom, hogy kik vagytok – mondta, majd újabb legyintés kíséretében hozzátette: – Nagyon is jól ismerlek benneteket.

– Az meg hogy lehet? – csodálkozott Petya. – Mi nem ismerünk téged.

– Mennünk kéne – bökte oldalba testvére, az órájára mutatva, és ebben a pillanatban, mintha csak Matyi szavainak akarna nyomatékot adni, megszólalt odakint a tanóra kezdetét jelző csengő. Mégsem mozdult egyikük sem, mert az apró alak kicsomagolva magát fülei közül hosszú karjait kinyújtva megindult feléjük.

– Segítsetek nekem! Kérlek, ne hagyjatok magamra!

A fiúk, ha akartak volna sem tudnak megmozdulni, mert a póklábszerű kezek térdeik köré kulcsolódva megbilincselték őket. A hatalmas kék szemek pedig segélykérően tekintettek rájuk.

– Cimpa a nevem – suttogta, aztán erőtlenül Matyira mosolygott –, én vagyok a te duliánod.

Norci eltűnt

– Hogy micsoda? – pislogott Matyi, mintha nem jól értette volna, amit az imént hallott.

– Én vagyok a te duliánod – ismételte meg előbbi állítását a lény.

A fiú hevesen rázta a fejét, talán azt gondolta, hogy így kiesnek belőle az előbb hallott szavak.

– Az nem lehet. Duliánok csak a mesében léteznek.

– Nekem nem úgy tűnik… – ellenkezett Petya, bár neki sem volt éppen könnyű megemészteni a történteket.

– Te most komolyan mondod, hogy ő egy dulián? És a hétfejű sárkány mikor kerül elő?

– Tudom, hogy nehéz elhinnetek, amit mondok, mert nem nagyon szoktuk mutogatni magunkat az emberek előtt, de nézzetek csak rám! Láttatok már embert ekkora fülekkel?

– Nem. Valóban elég furán festesz – egyezett bele Matyi kuncogva. – De én tényleg azt hittem, hogy ti csak a mesében léteztek…

– Nem minden mese, ami annak tűnik – jegyezte meg elmerengve Cimpa.

– Mi igaz a rólatok szóló meséből? – érdeklődött Petya. – Mert a nevedet nem találtuk ki, mégis látunk. Szóval ez biztos nem igaz.

– Így van. Ez a része tényleg csak mese a történetnek, mert a valóságban az láthat bennünket, akinek megmutatjuk magunkat, és ennek semmi köze ahhoz, hogy kitalálta-e a nevünket, vagy sem.

– Akkor mi most azért látunk téged, mert te ezt akartad?

– Igen.

– Miért? – kérdezték egyszerre az ikrek.

– Mert eltűnt Norci… – felelte a dulián és elsírta magát.

A két fiút váratlanul érte ez a heves érzelemkitörés, így egy darabig csak tanácstalanul álldogáltak, és várták, hogy Cimpa kicsit megnyugodjon. Aztán, amikor a sírás hüppögéssé szelídült, Petya megkérdezte tőle, hogy ki az a Norci.

– A te duliánod – válaszolta könnyes szemmel Cimpa.

– Nahát! – csodálkozott Petya – Valahogy nem is gondoltam arra, hogy nekem is van duliánom…

– Minden gyerek mellett van egy dulián százhatvankét hónapig.

– Százhatvankét hónapig? – kérdezték ismét egyszerre a fiúk.

– Anyu úgy mesélte, hogy a dulián mindig addig marad a rá bízott gyerek mellett, amíg az fel nem nő – szedte elő emlékeit Petya.

– Sajnos ez nem így van. Ha letelik a százhatvankét hónap, akkor magára kell hagynunk a gyerekeket, akár felnőttek már, akár nem. Mi nem segíthetünk nekik tovább a felelősségvállalásban, akkor sem, ha ők maguk még nem teljesen érettek ehhez.

– Százhatvankét hónap, az tizenhárom év és hat hónap – kalkulált hangosan Matyi. – Nekünk már csak két hónapunk van addig.

– Bizony – helyeselt Cimpa. – Addig viszont minden lépéseteket követnünk kell, és amennyire csak lehetséges, jóvá kell tennünk a csínyeiteket, rosszaságaitokat, mert felelősek vagyunk a tetteitekért. És most mégis eltűnt Norci… Ilyen még soha nem történt…

– Lehet, hogy szabadságot vett ki… – próbálkozott egy ötlettel Matyi, de Cimpa olyan sértődött arccal tekintett rá, hogy ajkára forrt a szó.

– A duliánok nem mennek szabadságra – mondta önérzetesen a dulián. – Mi a küldetéseink közötti időszakban pihenünk, illetve akkor, amikor a gyerekek még egészen kicsik és nem rosszalkodnak. De ilyenkor, az utolsó hónapokban már szinte egy perc szabadidőnk sincs.

– Akkor nem csoda, hogy meglépett a haverod – mondta Matyi.

– Nem lépett meg! Norci sosem tenne ilyet – heveskedett Cimpa. – Ti ezt nem értitek, mert még mindig nem ismeritek a felelősség fogalmát. Nekünk viszont ez az életünk. Önszántunkból biztosan nem hagynánk magára a ránk bízott gyereket.

– Akkor lehet, hogy elrabolták a duliánomat? – kérdezte hitetlenkedve Petya.

– Nem tudom. Nem tudom, hogy mi történt – felelt Cimpa könnyes szemekkel, majd előhalászott a nadrágja zsebéből egy gyűrött zsebkendőt, és hangosan trombitálva kifújta az orrát.

– Oké! Hagyd abba a hisztit, és gondolkodjunk józanul! – mondta Matyi, és letelepedett a padlóra, hátát a falnak vetve. – Azt mondod, hogy önszántából nem hagyta volna el Petyát a duliánja, akkor viszont vagy elrabolták, vagy valami baleset történt vele, ami megakadályozza, hogy most itt legyen. Az lesz a legjobb, ha elmeséled, hogy mikor láttad utoljára, aztán megpróbálunk kiagyalni valamit együtt.

– Egyetértek – helyeselt Petya.

Cimpa még mindig az orrát törölgette a kétes tisztaságú zsebkendővel, majd hirtelen a fejéhez kapott, és rémülten felkiáltott:

– Nektek most történelem órán kellene lennetek!

Az ikrek egymásra néztek, összekacsintottak, aztán Petya a dulián vállára téve kezét, halálosan nyugodt hangon ezt mondta:

– Nos, igen. A jelek szerint lógunk az óráról, de ha előkerül Norci, akkor ti majd ezt is jóváteszitek. Te mondtad, hogy ez a dolgotok, és mivel nekünk fogalmunk sincs a felelősségről, amint azt az előbb nagyon helyesen megállapítottad, ez a kérdés bennünket pillanatnyilag nem nyugtalanít.

– Úgyis helycserére készültünk, szóval nem spóroltatok volna melót azon, ha történetesen bemegyünk az órára – tódította testvére is.

Nem úgy tűnt, mintha Cimpa megnyugodott volna, maradjunk inkább abban, hogy ideiglenesen beletörődött a kialakult helyzetbe, annál is inkább, mert tökéletesen tisztában volt vele, hogy azt ő maga idézte elő. Így aztán nem nyitott vitát az ikrekkel arról, hogy melyik csínytevés kisebb vagy nagyobb a másiknál, hanem inkább bölcsen hallgatott egy sort, majd újra kifújta az orrát.

– Szóval, mikor láttad utoljára Petya duliánját? – tért vissza az előző gondolatmenethez Matyi.

– Tegnap este.

– És mit csináltatok akkor?

– Megvártuk, hogy elaludjatok, aztán óvatosan kiszedtük az iskolatáskáitokból az ellenőrzőket, hogy az anyukátok alá tudja írni benne a tegnapi verekedésért kapott osztályfőnöki figyelmeztetéseket.

– Mit csináltatok?! – mordult fel Matyi, és olyan fenyegető mozdulattal állt fel, hogy a kis dulián rémülten hátrálni kezdett, ám két lépés után hanyatt vágódott, mert rátaposott saját fülére. A jelenet annyira mulatságos volt, hogy a fiúk hirtelen fellángolt dühe egyszeriben elpárolgott, és mindketten hangosan felnevettek.

Cimpa méltatlankodó pillantások kíséretében tápászkodott fel a földről és duzzogásra biggyesztett ajkakkal csóválta a fejét.

– Komolyan mondom: olyan vagy, mint Francis – mondta Petya nevetve. – Épp így néz ki, mint te, amikor pukkadozik.

– A kistestvéretek biztosan nem nevetne ki – vágott vissza Cimpa.

– Na jó, ebből elég! – csattant fel Matyi. – Ne tereld a témát! Különben meg elhiheted, hogy Francis is megéri a pénzét, biztos, hogy az ő duliánjának sincs sok ideje pihenni. De most inkább arról regélj nekünk, hogy mit műveltetek az ellenőrzőkkel!

Cimpa dacosan hallgatott még egy darabig, de aztán belátta, hogy a hallgatása nem könnyíti meg társa előkerítését, ezért inkább folytatta az esti események elbeszélését:

– Sikerült megszereznünk az ellenőrzőket, aztán Norci vállalta, hogy kiviszi őket a nappaliba, az asztalra, ahol könnyen megtalálhatja édesanyátok…

– Spiclik – dörmögte az orra alatt Petya.

– Értsd már meg, hogy nekünk ez a dolgunk! – mordult rá a dulián. – Nem mindig a könnyű út a jó út. Erről szól a felelősség.

– Akkor is szemét húzás volt – konstatálta Matyi –, de most az egyszer térjünk napirendre fölötte, mert anyu reggel nem ordította le a fejünket, vagyis úgy tűnik, hogy megúsztuk…

– Megúsztátok, mert Norci eltűnt… az ellenőrzőkkel együtt.

– Vagyis, ha jól értem, akkor az történt, hogy kiment egyedül a nappaliba, kezében a mi becses ellenőrzőinkkel, aztán nem jött vissza – foglalta össze a tényállást Petya.

– Igen. Így történt – bólogatott Cimpa, miközben kitörölt a szeméből egy könnycseppet. – Kimentem utána pár perccel később, de nem találtam sehol, és az asztal is üres volt: Norcival együtt az ellenőrzők is eltűntek.

– Hát, ettől nem lettünk okosabbak – szögezte le Petya. – Gondolom, hogy átkutattad a lakást…

– Igen, persze. Egész éjjel Norcit kerestem, de hiába.

– És most mit vársz tőlünk; mit tegyünk?

– Én… én nem is tudom…

– Valami oka csak volt annak, hogy megmutattad magad nekünk, és elmesélted ezt az egész képtelen sztorit – szólt közbe Matyi várakozón figyelve a zsebkendőjét gyűrögető duliánt.

– Azt hiszem, hogy azt reméltem, hogy tudtok nekem segíteni…

– Idefigyelj, kispajtás! Te egy dulián vagy, rendben van, elhiszem. De ha ezt elhiszem, akkor azt is el kell hinnem, hogy a duliánok láthatatlanok az emberek előtt. Márpedig, ha ez így van, és csak akkor váltok láthatóvá, ha ti magatok úgy akarjátok, akkor miből gondolod, hogy nekünk majd sikerül megtalálnunk egy jelenleg még számodra se látható cimborádat?