Törölve
Author: Percival Everett
Date: 2026-09-17
Publisher: Jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Percival Everett: Erasure

Graywolf Press, Minneapolis, 2001

Fordította

Sepsi László

Copyright © Percival Everett, 2001

A magyar kiadás a Melanie Jackson Agency, LLC
engedélyével, a Kátai & Bolza Literary Agents
közvetítésével készült.

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Sepsi László, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Hayden Verry / Arcangel Images

Szerzőfotó © Michael Avedon

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza
www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-518-462-0

Amikor hazudtam, senki sem kételkedett az igazamban, s ha igazat mondtam, sohasem hitte el senki.

Mark Twain: Utazás az Egyenlítő körül

(Benedek Marcell fordítása)

1

A naplóm magánügy, de mivel nem tudhatom halálom várható idejét, és bármily sajnálatos, nem szokásom komolyan fontolgatni az önfelszámolást, attól tartok, mások is hozzáférnek majd ezekhez a sorokhoz. Viszont akkor én már halott leszek, ezért nem igazán fog zavarni, hogy ki, mit és mikor olvas el. A nevem Thelonious Ellison. Regényíró vagyok. Csak akkor fáj ez a beismerés, ha belegondolok, hogy valaki megtalálhatja és elolvashatja történetemet, mert mindig is mélységesen lehangolónak találtam az olyan elbeszéléseket, amelyeknek a főhőse író. Ezért most azt fogom állítani magamról, hogy valami más is vagyok, író mivoltomat nem tagadva, csak kiegészítve, és lehetek fiú, fivér, horgász, művészetkedvelő vagy asztalos. Ha másért nem, azért választom ez utóbbi, bőrkeményedésekben gazdag foglalkozást, mert anyám szégyenkezett miatta, és éveken át kombinak nevezte a kisteherautómat. Thelonious Ellison vagyok. Szólítsatok Monknak.

A bőröm sötétbarna, a hajam göndör, az orrom széles, egynémely felmenőim rabszolgák voltak. Vettek már őrizetbe tésztafehér rendőrök New Hampshire-ben, Arizonában és Georgiában, mivel a társadalom, amelyben élek, ily módon hozta tudtomra, hogy fekete vagyok; ehhez a rasszhoz tartozom. Viszonylag sportos alkatom ellenére a kosárlabdázásban nem jeleskedem. Mahlert, Aretha Franklint, Charlie Parkert és Ry Coodert hallgatok bakelit- és CD-lemezeken. Summa cum laude minősítéssel diplomáztam a Harvardon, és gyűlöltem minden percét. Jól megy a matematika. Ügyetlenül táncolok. Nem valamelyik belvárosban, és nem is a vidéki Délen nőttem fel. Családi házban éltünk Annapolis közelében. Nagyapám orvos volt. Apám orvos volt. A fivérem és a nővérem úgyszintén orvosok.

Bár a szervezet ekkorra kifulladt, a főiskolán tagja voltam a Fekete Párducoknak, mert úgy éreztem, bizonyítanom kell, hogy elég fekete vagyok. Néhányan annak a társadalomnak a polgárai közül, amelyben élek, és amelyben feketeként jellemeznek, azt állítják, hogy nem vagyok eléggé fekete. Néhányan azok közül, akiket a társadalom fehérnek nevez, ugyanezt állítják. Ezt általában a regényeimről hallottam olyan szerkesztőktől, akik visszautasítottak, és kritikusoktól, akiket szemmel láthatóan összezavartam, és néha a kosárlabdapályán, amikor egy elvétett dobás után azt morogtam, hogy a kutyafáját! Egy kritikus szerint:

Mívesen megmunkált regény alaposan kidolgozott figurákkal, gazdag nyelvezettel és a cselekmény kifinomult játékaival, de érthetetlen, hogy mi köze az újraírt Perzsák című darabnak Aiszkhülosztól az afroamerikaiak életéhez.

Egy esti fogadáson New Yorkban, azon fárasztó alkalmak egyikén, ahol az emberek, akik írnak, elvegyülnek az emberekkel, akik írni szeretnének, és azokkal, akik mindkét csoportot segíthetik abban, hogy elkezdjék vagy folytassák az írást, egy magas, vékony, meglehetősen ronda ügynök közölte velem, hogy rengeteg könyvet eladhatnék, ha kiverném a fejemből az Euripidész-újraírásokat és a francia posztstrukturalistákat célzó paródiákat, és nekiállnék igazi, kemény, karcos, életszagú sztorikat írni a feketék életéről. Közöltem vele, hogy én is a feketék életét élem, feketébben, mint hinné, hogy eddig is a feketék életét éltem, és ezután is azt fogom. Faképnél hagyott, hogy beszélgessen egy feltörekvő performanszművész regényíróval, aki a közelmúltban tizenhét órán keresztül pózolt egyhuzamban zsokészoborként egy kormányzó birtoka előtti gyepen. Az ügynök bizalmaskodva megpiszkálta a művésznő egyik hajfonatát, és felém bökött a hüvelykujjával.

A karcos, kőkemény igazság az, hogy ritkán szoktam a rasszokon gondolkodni. Ha épp mégis sokat gondolkodom rajtuk, csak azért teszem, mert bűntudatom támadt, amiért addig nem tettem. Nem hiszek a rasszokban. Abban hiszek, hogy léteznek emberek, akik képesek lennének lelőni, felakasztani, átverni és keresztbe tenni nekem a barna bőröm, a göndör hajam, a széles orrom és a rabszolga őseim miatt, mert ők hisznek a rasszokban. De a világ már csak ilyen.

A fűrészekkel fát vágunk. Vagy szálirányban, vagy az erezetre merőlegesen. A hasítófűrész kifogástalanul vág a száliránnyal párhuzamosan, de keresztirányban szétroncsolja a fát. Mindez a fogazat geometriáján múlik, az alakján, a méretén és az elrendezésén, azon, hogy milyen szöget zár be a fűrészlappal. A keresztvágásra használt fogazat jellemzően kisebb méretű, mint amit hasításra használnak. A hasítófűrész nagy fogai gyorsan lefaragják az anyagot, és a köztük elhelyezkedő mély hasítékok révén lehullhat a forgács, hogy a szerszám ne akadjon meg. A keresztvágásra használt fogazat szélesebb sávban vág, a fűrészfogak hátrafelé dőlnek, kialakításuk hegyes. A hegyek lehetővé teszik, hogy a keresztvágó fűrész tisztán szelje a faanyagot.

Washingtonba utaztam, hogy egy konferencián, a Nouveau Roman Társaság találkozóján előadjam az egyik írásomat, amelyik nem volt éppenséggel a szívem csücske. Tudtam, hogy nem azért teszem tiszteletemet a körükben, mert annyira kedvelem a szervezetet, a tagjait vagy a törekvéseit, hanem mert anyám és a nővérem még mindig a fővárosban élt, és három éve látogattam meg őket utoljára.

Anyám ki akart jönni elém a repülőtérre, de nem voltam hajlandó megadni neki a gépem adatait. Ugyanebből az okból azt sem árultam el, hogy melyik hotelben szállok meg. A nővérem nem ajánlotta fel, hogy értem jön kocsival. Lisa valószínűleg nem utált engem, az öccsét, de életünk viszonylag korai szakaszában nyilvánvalóvá vált, hogy nem igazán tud hová tenni. Túl léha voltam a szemében, elvont kavargásban éltem, kiszakadva a valódi világból. Míg ő küszködött orvosin, nekem sétagalopp volt az egyetem, és szemlátomást „egy könyvet sem nyitottam ki”. Ez ugyan nem fedi a valóságot, de a nővérem ragaszkodott ehhez az elképzeléséhez. Míg ő naponta az életét kockáztatja azzal, hogy tüntetők sorfalán tör át, hogy szegény nők számára tegye elérhetővé az ingyenes egészségügyet, amely az igényeiknek megfelelően az abortuszt is magában foglalja, én horgásztam, fát fűrészeltem, vagy tömény, zavaros regényeket írtam, netán egy rakás zöldfülű kaliforniai értelmiséginek tanítottam az orosz formalizmusról. De a nővérem irántam tanúsított hűvös viselkedése még csak nem is mérhető ahhoz a ridegséghez, amely a bátyámmal, a nagymenő scottsdale-i plasztikai sebésszel szembeni viszonyát jellemezte. Billnek felesége és két gyereke volt, de mindketten tudtuk róla, hogy meleg. Lisa nem a szexuális irányultsága miatt nem szívelte Billt, hanem mert a fivérünk pusztán abból a célból űzte az orvosi szakmát, hogy hatalmas vagyont harácsoljon össze.

Néha eljátszottam a gondolattal, hogy a fivérem és a nővérem büszke rám a könyveim miatt, még ha olvashatatlannak, unalmasnak, puszta kuriózumoknak tartották is őket. Mint a fivérem egyszer felhívta rá a figyelmet, miközben a szüleink a kiválóságomat magasztalták pár barátunknak: „Ugyanígy viselkednének, ha belefosnál egy zongorába.” Ezzel azelőtt is tisztában voltam, hogy kimondta, de így is lehangolónak találtam. Majd hozzátette: „Persze joguk van büszkének lenni rád.” Azt nem mondta ki, de egyértelműen sugalmazta, hogy a joguk ugyan megvan hozzá, de okuk nincs rá. Akkoriban ezt bizonyára magamra vettem, mert feldühítettek a szavai. Mostanra viszont méltányoltam Bill megjegyzését, bár négy éve nem találkoztunk.

A konferenciát a Mayflower hotelben tartották, de mivel én nem kedveltem az összejöveteleket, és kevéssé állt szándékomban részt venni ilyen rendezvényeken, kivettem egy szobát a Tabbard Inn nevet viselő kis panzióban a Dupont Circle-nél. A hely legvonzóbb tulajdonságának az bizonyult, hogy nem volt telefon a szobában. Bejelentkeztem, kicsomagoltam és lezuhanyoztam. Utána felhívtam a nővéremet a klinikán az előcsarnokban található telefonról.

– Szóval a városban vagy – mondta Lisa.

Nem tettem szóvá, hogy mennyivel jobban hangzott volna, ha azt úgy fogalmaz, nahát, megérkeztél, inkább azt feleltem:

– Ja.

– Felhívtad anyát?

– Nem. Gyanítom, hogy már ledőlt a délutáni sziesztájára.

Lisa mintha egyetértően morgott volna.

– Felvegyelek, és beugrunk az öreglányhoz, hogy elvigyük vacsorázni?

– Oké. A Tabbard Innben szállok meg.

– Azt tudom, hol van. Legyél ott egy óra múlva. – Lerakta, mielőtt azt felelhettem volna, hogy viszlát, vagy várlak, vagy ne fáradj, inkább menj a pokolba. Persze sosem vágtam volna ilyesmiket Lisa fejéhez. Túlságosan csodáltam, és azt kívántam, bárcsak jobban hasonlítanék rá. Mások megsegítésének szentelte az életét, bár én sosem tudtam eldönteni, hogy egyáltalán szereti-e az embereket. Megtanulta apánktól a szolgálat eszméjét, aki annak ellenére is meggazdagodott a praxisából, hogy a betegeinek felétől nem kért fizetséget.

Apám temetése egyszerű, mégis hatalmas, valahogy organikus esemény volt Északnyugat-Washingtonban. Az utca megtelt emberekkel az Episzkopális Egyház temploma előtt, ahová a szüleim sosem jártak, szinte mindegyikük könnybe lábadt szemmel állította magáról, hogy a páratlan dr. Ellison hozta világra, hiába volt sokuk szemmel láthatóan túl fiatal ahhoz, hogy akkor szülessen, amikor apám még praktizált. Ami engem illet, azóta sem tudtam feldolgozni vagy értelmezni ezt a jelenséget.

Lisa pontosan egy órával később megérkezett. Szokás szerint mereven megöleltem, majd kimentünk az utcára. Beszálltam a kétajtós luxuskocsijába, elhelyezkedtem a bőrülésen, majd megszólaltam:

– Jó kocsi.

– Ezt hogy érted?

– Kényelmes – feleltem. – Puha, kényelmes kialakítás, nem szar, jobb, mint az enyém. Szerinted hogy értettem?

Elfordította a slusszkulcsot.

– Remélem, készen állsz.

Ránéztem, figyeltem, ahogy sebességbe rakja az automata sebváltót.

– Anya kicsit furán viselkedik mostanában – mondta.

– A telefonban nem hangzott betegnek – feleltem, hiába voltam teljes mértékig tudatában, hogy hülyeséget beszélek, de az én feladatom ebben a helyzetben az volt, átmenetet biztosítsak a kisebb kellemetlenségek ismertetéséből a közelgő végpusztulás ecsetelésébe.

– Szerinted képes vagy megállapítani bármit a beszélgetésnek csúfolt ötperces hívásaidból?

Valóban így neveztem őket, de le fogok szokni róla.

– Elfelejt dolgokat, elfelejti azt is, amit percekkel korábban mondtál neki.

– Öreg már.

– Erről beszélek. – Lisa a tenyere alsó részével a dudára csapott, majd leengedte az ablakot. Rárivallt az előttünk haladó sofőrre, aki valahogy úgy fékezett, hogy ezzel kivívta a nővérem rosszallását. – Hogy dögölnél meg, te végbélpolip!

– Óvatosabbnak kellene lenned – jegyeztem meg. – Lehet, hogy a fickó kattant.

– Kapja be. Négy hónappal ezelőtt anya kétszer fizette be a számláit. Mindet. Találd ki, azóta ki intézi a csekkeket. – Választ várva felém fordult.

– Te.

– Naná, hogy én. Te Kaliforniában élsz, Szépfiú Floyd Mucsán trancsírozza az embereket, úgyhogy csak én vagyok kéznél.

– Hova lett Lorraine?

– Még megvan. Hol lenne? Változatlanul elcsen kisebb dolgokat. Szerinted szóvá tette, amikor anya kétszer adott neki fizetést? Minden erőmet leszívják.

– Sajnálom, Lisa. Tényleg igazságtalan helyzet. – Nem tudtam, mit mondhatnék azon kívül, hogy felajánlom, hogy visszaköltözök anyámhoz Washingtonba.

– Arra sem emlékszik, hogy elváltam. Fel tudja idézni az összes ocsmány részletet Barryről, de az nincs meg neki, hogy lelécelt a titkárnőjével. Majd meglátod. Az lesz az első kérdése, hogy mikor lesz babátok Barryvel? Jesszusom.

– Szeretnéd, ha valamit megcsinálnék a házban? – kérdeztem.

– Hogyne, persze. Hazajössz, megjavítasz egy radiátort, és anyánk hat évig emlékezni fog rá. Monksie megjavította a nyikorgó ajtót. Te miért nem tudsz megjavítani semmit? Azt hinné az ember, ennyi egyetem után értesz valamihez. Ne piszkálj semmit a házban. – Lisa nem nyúlt a doboz cigarettához, nem tett olyan mozdulatokat, mintha venni akarna egy szálat és meggyújtani, mégis pontosan ezt tette. Fejben egy Bic gyújtót tartott egy szál Marlboróhoz, és kifújt egy füstfelhőt. Megint rám nézett.

– Egyébként hogy vagy, öcsi?

– Megvagyok, fogjuk rá.

– Mit keresel a városban?

– Előadok a Nouveau Roman Társaság konferenciáján. – A hallgatása arra utalt, hogy szeretné, ha részletesebben kifejteném. – Egy regényen dolgozom, szerintem nevezhetjük regénynek, amely pontosan úgy kezeli Roland Barthes S/Z-jét, mint ahogy Barthes a szövegének úgynevezett tárgyát, vagyis Balzac Sarrasine-jét.

Lisa viszonylag barátságosan azt morogta:

– Tudod, egyszerűen el sem bírom olvasni az irományaidat.

– Sajnálom.

– Biztos, hogy az én hibám.

– Hogy áll a praxisod?

Lisa a fejét csóválta.

– Gyűlölöm ezt az országot. A krumplifejű abortuszellenes barmok minden áldott nap a kórház előtt gyülekeznek a tábláikkal. Ijesztőek. Biztosan hallottál a marylandi balhéról.

Valóban olvastam az orvlövészről, aki lelőtt egy nővért a klinika ablakán keresztül. Bólintottam.

Lisa pergőtűzként kopogott mutatóujjaival a kormánykeréken. Mint mindig, a nővérem és a problémái sokkal nagyobbnak tűntek nálam és a saját gondjaimnál. És nem tudtam se megoldást, se jótanácsokat kínálni, de még csak együtt sem éreztem vele. A nővérem, kis termete és lágy vonásai ellenére, a kocsiban is fölém tornyosult.

– Tudod, miért szeretlek, Monk – mondta hosszas hallgatás után. – Azért, mert okos vagy. Olyasmiket értesz meg, amiket én sosem fognék fel, és még gondolkodnod sem kell rajtuk. Egyszerűen ilyennek születtél. – Rejlett némi neheztelés a bókjában. – Bill egy gyökér, valószínűleg jó hentes, de akkor is egy hentes. Nem érdekli semmi azon kívül, hogy jó hentes legyen, és megszedje magát a trancsírozásból. De te, neked nem lenne muszáj ezeken a baromságokon rágódnod, mégis ezt teszed. – Elnyomta a képzelt cigarettáját. – Bárcsak írnál valamit, amit én is el tudok olvasni.

– Meglátom, mit tehetek.

Mindig kis vizekben horgásztam, patakokban, csermelyekben és kisebb folyókban. Sosem jutottam vissza a kocsimhoz sötétedés előtt. Mindegy, milyen korán indultam, beesteledett, mire visszaértem. Hol egy lékben, hol egy zúgóban horgásztam, alámosott folyópartok tövében és kanyarulatok külső ívében, az egyik hely hívogatóbbnak és ígéretesebbnek tűnt, mint a másik, mígnem mérföldekre elbóklásztam. Amikor már egyértelműen későre járt, horgászva elindultam visszafelé, és az új nézőpontból a pisztrángok esetleges búvóhelyei az eddigieknél is izgalmasabbnak tűntek, nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy a halak alkonyatkor megéheznek.

Anyám épp akkor ébredt fel a délutáni alvásból, amikor megérkeztünk az Underwoodon álló házába, de mint mindig, most is úgy volt felöltözve, mintha készülne valahová. Ódivatú pirosítót viselt, egyértelműen látszott arcának világosabb tónusú bőrén, de ennyi idősen megengedhette magának. Szokatlanul alacsonynak tűnt, és valamivel merevebben ölelt meg, mint a nővéremet.

– Hazajött az én kis Monksie-m.

Kicsit felemeltem a padlóról, ezt mindig élvezte, és megpusziltam az arcát. Feltűnt Lisa várakozó arckifejezése, miközben az öreglány felé fordult.

– Szóval, Lisa, mikor lesz babátok Barryvel?

– Csak Barry babázik – felelte Lisa. Aztán anyám értetlen arca láttán folytatta: – Elváltunk, anya. Az a majom lelépett egy másik nővel.

– Annyira sajnálom, kedveském. – Megpaskolta Lisa karját. – Ilyen az élet, kincsem. Ne aggódj. Túl fogod élni. Ahogy apád mondogatta: vagy így, vagy úgy.

– Köszi, anyu.

– Elvisszük vacsorázni, hölgyem – szólaltam meg. – Hogy tetszik az ötlet?

– Szerintem csodálatos, igazán csodálatos. Rendbe szedem magam, és hozom a táskámat.

Lisával a nappaliban tébláboltunk, amíg anyánk készülődött. A kandallópárkányhoz léptem, és megnéztem a fényképeket, amelyek tizenöt éve ugyanazok: apám hősiesen pózolt a koreai háborúból származó egyenruhájában, anyám jobban emlékeztetett Dorothy Dandridge-re, mint saját magára, a gyerekek cukibbnak és tisztábbnak tűntek, mint valaha. Benéztem a kandallóba.

– Nézd, Liza, hamu van a kandallóban.

– Micsoda?

– Nézd, hamu – mutattam rá.

Sosem használtuk a kandallót. Anyánk annyira fél a tűztől, hogy ragaszkodott hozzá, hogy villanytűzhellyel és elektromos fűtőpanelekkel legyen felszerelve a lakás. Anya visszajött, nála volt a táskája és újrapúderezte az arcát.

– Hogy került oda hamu? – kérdezte Lisa, a maga módján megpendítve a témát.

– Ha elégetsz valamit, abból hamu lesz – felelte anya. – Tudhatnád ennyi egyetem után.

– Mit égettél el?

– Megígértem apádnak, hogy elégetem pár iratát a halála után. Hát, meghalt.

– Apa hét éve halt meg – felelte Lisa.

– Tudom, kincsem, csak most jutottam el idáig. Tudod, mennyire utálom a tüzet. – Ez észszerű indok volt.

– Miféle iratokat? – kérdezte Lisa.

– Semmi közöd hozzá – felelte anyánk. – Szerinted apád miért kért meg rá, hogy égessem el őket? Na, induljunk vacsorázni!

Az ajtónál anya ügyetlenkedett a kulcsával, panaszkodott, hogy a zárszerkezet mostanában szorul. Felajánlottam, hogy segítek neki.

– Így – mondtam. – Ha erre, aztán erre fordítod a kulcsot, könnyen elfordul.

– Monksie megjavította a zárat – lelkendezett anyám.

Lisa felmordult, és előttünk indult el a kocsi felé.

Anya halkan odasúgta:

– Szerintem valami nincs rendjén Lisa és Barry között.

– Így igaz, anya.

– Te megházasodtál már? – kérdezte. Fogtam a karját, miközben lesétált a tornác lépcsőjén.

– Még nem.

– Jobban tennéd, ha nekiállnál. Ötvenévesen már nehézkes kisgyereket nevelni. Nem bírsz majd vele.

Apám sokkal idősebb volt anyámnál. Régen minden júniusban, amikor véget ért a tanév, lementünk kocsival a marylandi Highland Beachen álló házunkhoz, és megnyitottuk nyárra. Kitártuk az összes ablakot, felsöpörtük, leszedtük a pókhálókat és elzavartuk a kóbor macskákat. A nyár hátralévő részére mind a tengerparton maradtunk, apa csak hétvégente csatlakozott hozzánk. De emlékszem, hogy az első takarítás mennyire elfárasztotta – amikor eljött az ideje, hogy szünetet tartsunk vacsora előtt, és softballoztunk vagy kroketteztünk, ő inkább lepihent egy székbe a tornácon, és nézett minket. Drukkolt anyának, amikor az átvette az ütőt, tanácsokkal látta el, aztán visszaült, mintha a sportolás puszta gondolata is kimerítette volna. Reggelente több energiája volt, és valahogy szokásunkká vált korai sétákat tenni. Kettesben lementünk a tengerpartra, ki a mólóra, majd vissza, túl a Douglass-házon az apálymederig, ahol leültünk, és néztük a dagályban iszkoló rákokat. Néha vittünk egy vödröt meg egy hálót, és amíg apám trenírozott, én fogtam pár tucat rákot ebédre.

Egyszer leült a homokba, és azt mondta:

– Thelonious, te jó gyerek vagy.

Visszanéztem rá a bokáig érő vízből.

– Nem olyan, mint a fivéred és a nővéred. Persze ők sem egyformák. De jobban hasonlítanak egymásra, mint azt hajlandók lennének bevallani. Mindenesetre te más vagy.

– Az jó dolog, apa? – kérdeztem.

– Igen – felelte, mintha ott helyben jött volna rá a válaszra. A vízre mutatott. – Ott egy szép nagy példány. Távolabbról próbáld elcsípni.

Követtem az utasításait, és elkaptam a rákot.

– Ügyes vagy. Különlegesen jár az eszed. Másként látod a dolgokat. Ha néha lenne türelmem kibogozni, hogy miről beszélsz, biztosan okosabb ember lennék tőle.

Nem értettem, mire akar kilyukadni, de a hízelgő hangnemet értékeltem.

– És olyan nyugodt vagy. Őrizd meg ezt a tulajdonságodat, fiam. Többet segíthet az életben, mint bármi más.

– Rendben, apa.

– Ráadásul ahhoz is jól jön, hogy kiborítsd a testvéreidet. – Ezzel hátradőlt, és szívinfarktust kapott.

Odaszaladtam hozzá. Megragadta a karomat, és azt mondta:

– Ne veszítsd el a fejed, és hívj segítséget!

Úgy alakult, hogy ez volt a négy közül az első szívrohama, mielőtt agyonlőtte magát egy évszakhoz képest melegebb februári estén, amíg anya a klub egyik összejövetelén bridzsezett. Az öngyilkossága szemlátomást nem érte meglepetésként anyámat, aki a legidősebbtől haladva sorban mindegyikünket felhívta ugyanazzal a kéréssel:

– Haza kell jönnöd apád temetésére.

A vacsora átlagos volt, se jobb, se rosszabb. Anyám olyasmiket mondott, amikre a nővérem a szemét forgatta, miközben elszívott egy egész doboz képzeletbeli cigarettát. Anya elmesélte, hogy beszámolt a kártyapartnereinek a könyveimről, és mint mindig, most is megkérdezte, hogy nincs-e jobb kifejezés a bassza megre a bassza megnél. Aztán a nővérem visszavitt a hotelhez, és ímmel-ámmal beleegyezett, hogy másnap velem ebédel.

Az előadásom másnap reggel kilenckor volt esedékes, ezért korán le akartam feküdni, de azt sem bántam volna, ha az előadást is átalszom. Viszont amikor beléptem a szobámba, egy ajtó alatt becsúsztatott üzenet fogadott, miszerint hívjam vissza Linda Malloryt a Mayflowerben. Lementem az előcsarnokba a telefonhoz.

– Reméltem, hogy jössz a konferenciára – mondta Linda. – A tanszéki titkárnő elárulta, hol szállsz meg.

– Hogy vagy, Linda?

– Voltam már jobban. Szakítottunk Larsszal.

– Nem is tudtam, hogy együtt voltatok. Gyanítom, most már felesleges megkérdeznem, ki az a Lars.

– Fáradt vagy? Korán van, és mi még kaliforniai idő szerint ketyegünk, nem?

– San Franciscóban így mondják? Ketyegünk? – Az órámra néztem. Nyolc óra húsz. – Reggel kilenckor adok elő.

– De még csak este nyolc van. Ami nálunk délután öt. Ne akard elhitetni velem, hogy öt órakor lefekszel. Tizenöt perc, és ott vagyok.

– Ne, én megyek át hozzád – feleltem, attól tartva, hogy akkor is átjön, ha egyértelműen visszautasítom. – Találkozzunk a bárban.

– Van egy ilyen kis bárszekrény a szobámban.

– A bárban vagyok háromnegyed kilencre. – Letettem.

Linda Malloryvel három éjszakát töltöttünk együtt, ebből kétszer szeretkeztünk is. Kétszer a Berkeley-n, ahol felolvasást tartottam, és egyszer Los Angelesben, ahol ő olvasott fel. Linda magas volt, kacska lábú, nem valami formás, de legalább sovány nő nem túl markáns arcéllel, akinek vágott az esze, legalábbis addig, amíg egy szóval sem merültek fel a férfiak és a szex. Úgy sóvárgott az ellenkező nem figyelme után, ahogy egy rottweiler csorgatja a nyálát egy szaftos karajra, ilyenkor nem tudott másra koncentrálni. Amíg meg nem neszelte, hogy férfi van a közelben, sötét szempárja, dús haja, vékony alkata és kellemes mosolya okán akár vonzónak is tekinthettük. Azt állította magáról, hogy szeret dugni, de én úgy gondoltam, inkább beszélni szeret róla. Rámenős tudott lenni. És teljességgel hiányzott belőle az irodalmi tehetség, ami egyszerre volt bosszantó és a maga furcsa módján üdítő. Megjelent tőle egy kötetnyi kiszámíthatóan furcsa és sematikusan innovatív novella (előszeretettel jellemezte így őket). Bekerült az innovatív szerzők azon körébe, akik úgy élték túl a hatvanas éveket, hogy leközölték egymás írásait a folyóirataikban, és kiadták egymás könyveit, így gyűjtve a publikációkat, majd egyetemi státuszokat szereztek, amelyek révén az úgynevezett valódi világban is elkezdtek komolyan vehetőnek tűnni. Sajnálatos módon ezek az emberek alkották a Nouveau Roman Társaság tagságának tetemes részét. Engem mind gyűlöltek. Több okból is: az egyik az volt, hogy néhány évvel korábban megjelent és viszonylagos sikert ért el egy realista regényem, a másik pedig az, hogy nyomtatott és rádióinterjúkban egyaránt szabadon hangoztattam véleményemet a tevékenységükről. Végső soron viszont azért utáltak, mert az általuk imádott franciák láthatóan nagyra tartották a munkásságomat. Nekem ez pusztán egy furcsa lábjegyzet a jelentéktelen és igen visszafogott irodalmi karrieremhez. Nekik viszont felért egy arculcsapással.

Linda már a bárban ült, amikor megérkeztem. Szorosan megölelt, és eszembe jutott, hogy nagyjából olyan vele az ágyban, mint egy biciklivel.

– Nahát – mondta olyan hangsúllyal, mint amikor az emberek kerülgetni kezdik a forró kását. – Háromezer mérföldet utaztunk, hogy lássuk egymást, pedig egy államban élünk.

– Furcsa dolgok vannak az életben.

Leültünk, én skót whiskyt rendeltem, Linda még egy Gibsont. A hagymával játszott a poharában, döfködte a piros műanyag karddal.

– Szerepelsz a programban? – kérdeztem. Nem láttam a nevét, bár nem is kerestem.

– Lesz egy kerekasztal-beszélgetésem Davis Gimbellel, Willis Lloyddal és Lewis Rosenthallal.

– Miről beszélgettek?

– Burroughs helyéről az amerikai irodalomban.

Felnyögtem.

– Kellemesen hangzik.

– Láttam az előadásod címét. Nem értem. – Amint megérkeztek az italaink, megette a hagymát a kardról. – Miről szól?

– Majd meglátod. Elegem van ebből a rohadt szövegből. Az biztos, hogy nem fognak a szívükbe zárni miatta. – Körülnéztem a bárban, de nem láttam ismerős arcokat. – Feláll a szőr a hátamon ettől a helytől.

– Akkor miért jöttél el? – rótta fel.

– Mert állták az útiköltséget. – Ittam egy korty whiskyt, és már bántam, hogy nem rendeltem mellé vizet is. – Inkább bevallom, mint hogy azt mondjam, hogy érdekelnek a Társaság ügyei.

– Jogos. – Linda megette a második hagymakarikáját. – Van kedved felmenni a szobámba?

– Merész – feleltem. – Mi lenne, ha nem szexelnénk, de azt állítanánk, hogy szexeltünk? – Kínos csend. – …Mi újság a Berkeley-n?

– Minden oké. Erre az évre státuszt kaptam.

– Milyenek a kilátásaid? – érdeklődtem, bár nagyon is tisztában voltam vele, hogy nem jók.

– Itt él a családod – jegyezte meg.

– Anyám és a nővérem. – Megittam a whiskyt, és már fájdalmasan egyértelmű volt számomra, hogy nincs mondanivalóm Lindának. Nem ismerem elég jól a magánéletét, hogy kérdéseket tegyek fel, a friss szakítását pedig nem volt kedvem felhozni, úgyhogy a poharamat bámultam.

Odajött a pincérnő, és megkérdezte, kérünk-e még valamit. Nemmel feleltem, majd kifizettem a két Gibsont és a whiskymet. Linda a kezemet figyelte.

– Jobb lesz, ha lepihenek – mondtam. – Holnap találkozunk.

– Előfordulhat.