LÁNG ORSOLYA

Ház, délután

versek

Prae Kiadó – Lector Kiadó, 2024

Készült a Prae Kiadó és a Lector Kiadó 2024-es közös kiadásának nyomdai anyaga alapján.

Minden jog fenntartva.
Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve
adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz
a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A Lector Kiadó (Marosvásárhely) és a
PRAE.HU Kft. (2092 Budakeszi, Rákóczi utca 103.)
közös kiadása, 2024

A kiadásért felel: Gálfalvy Ágnes és Balogh Endre

Prae Kiadó – Lector Kiadó, 2024

Szerkesztő: Lapis József

© Láng Orsolya, 2024

© Lector Kiadó, 2024

© Prae Kiadó, 2024

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6675-35-4

Descrierea CIP a Bibliotecii Naționale a României

LÁNG, ORSOLYA

Ház, délután. versek / Láng Orsolya. –

Târgu Mureș : Lector Kiadó, 2024

„jó lenne megütni egy hangot
úgy, hogy ne fájjon”

Tartalom

A siker titka

A jövevény

Az első ember, akit fénykép őriz

Apró balladák képei

Melankólia

Mintha hályog

Trintignant-ok a villamoson

mit rejt a kő

Átvilágítás

Januári reggel

bántások

illúziók tárháza

Visszaépítés

Zwischenmenschliche Beziehungen

Oda-vissza

A felvilágosítás

Távcső

visszatérők

Összefolyók

Valahol

Egy kirakatban lakunk

délelőtti program

egy pillanat

Április 8., péntek

Ház, délután

„eltűnt”

A jel

Damiel és Cassiel

A magatartásfelügyelő jelentése

Megfejtések

Egy résben vettelek észre

Törvénytelenek

Rossz reggel

Szenvedő

A költő utolsó utáni fényképe

mauvais sang

Mint már annyiszor

Életpályamodell

Sorok egy természetfilm narrátorához

Távollétemben lopódarazsak

Közelgő vihar, ingamozgás

Rendeződünk

Már három napja

A siker titka

Legyen úrrá rajta a fájdalom. Tereljék el

figyelmét figyelmes hozzátartozók. Villanjon

fel még alkalmanként az életkedve, olyankor

legyen pont olyan, mint régen. Vállaljon

munkát, korának megfelelő kihívásokkal. Lelje

benne örömét, töltse el elégtétellel,

hogy képes a megújulásra. Tartogasson

önmaga számára meglepetéseket. Legyen

bölcsebb, mint amilyen okos. Találjon rá

újra a szerelem, hagyja el gyerekeit.

Amikor magányos, nézegessen

fényképeket, olvasson naplót. Őrizzen meg

mindent akkurátusan. Költözzön sokat,

ne legyenek gyökerei, csak a

cetlikkel teli dobozok. Pályája

töretlenül íveljen fölfelé. Legyen

egy-két bizalmasa, akik előtt nem fél

csúnyának és fáradtnak látszani. Erősödjön

önbizalma, amit megtépáztak egy

ellentmondásos kor külső-belső viharai. Legyen

okosabb, mint amilyen ösztönös. Fogja fel

a neki adott utasításokat, fogja fel őket

útmutatásként. Ne vegye olyan komolyan

magát. Tűnjön ki, statisztaként is. Legyen

gyönyörű. Bújjon álarcok mögé, adjon hangot

babáinak, rejtőzzön el az árvaság elől. Írjon

naplót. Imádkozzon apjáért, aki

halálos beteg. Felejtse el anyját. Végül

jusson el a fénykorba, amelyről

soha nem is voltak emlékei.

A jövevény

I.

A száraz udvar, szél kergette porával,

nem tartja meg, kiejti magából.

Egy fonott kosár darabokra bontja a fényt.

Aranytallérok a cementen.

A déli harangszó – egy győzelem emléke –

levegőbe pumpálja az összetartozás illúzióját.

Egy zöld bogár a pókháló közepébe repül.

A legyek jelenlétéhez hozzá kellett szoknia.

Mintha ugyanaz lenne megsokszorozva.

Pedig ez még csak nem is az ő hónapjuk.

Ugyanoda szállnak vissza,

ahonnan elhajtotta őket. Mégsem csap.

A vágyemléket hordozó test összeütközésbe

kerül a valósággal, és alulmarad.

Megmosdik, elmegy kenyérért, fizet.

Fizet. Elapróz, felapróz. Zavarban van,

oszcillál. Saját légzése rángatta vissza,

így most arra is neheztel. Jó volt ott,

arcával egy hátban.

Az üres polcokat feltöltik,

fémtálcáról ürítik le a friss pékárut.

Ami odatapadt, kézzel bökdösi le

egy alkalmazott. A füléhez kap, olyan forró.

Átlagos napokon kezes és jólnevelt

a kimondhatatlan, amivel együtt él.

Egyszer megpróbálta magán kívülre helyezni,

nem történt semmi számottevő, csak egy

figyelmeztetést kapott, mint az első

kihágásra szokás,

nem szóbeli, épp ellenkezőleg:

hallgatásbeli megrovást.

Az idültté vált heveny állapotban

(vagy krónikussá vált akutban – ha valakinek

így jobban tetszik; mintha a szavaknak

bármi szerep jutna ebben a valóságtól

elrugaszkodott igazságban)

fehérre mázol egy széket,

egy napig kerülgeti, majd egy

keze ügyébe akadt hegyes tárggyal

lepiszkálja a festékbe ragadt rovarokat.

Áttetsző szárnyuk végérvényesen

belemosódott a felületbe, így

csak a potrohokat távolítja el.

Igazán nem mondható rá,

hogy nem igyekszik.

A háta mögött mégis azt találgatják,

vajon meddig marad.

II.

Átvirrasztja a nappalokat.

A deszkára kifektetett sült padlizsán

keserű levet ereszt a só alatt,

mint egy szárazföldi tintahal.

Itt volt a test, közel.

Evett, aludt, kereste a ház bejáratott

útjait, kapcsolókkal érintkezett.

Rátalált a kenyérkosárra,

mintha járt volna már itt, persze,

hiszen a kényelem logikája egy.

Hordozza rendjét, és alkalmazkodik.

Mégis: az ő közegében találta fel magát,

az ő közelében volt önmaga.

A szegeket nem tudta kihúzni.

Nem akarta felsérteni a meszet.

Egykor valaki az ürességtől tartva

tányérokat aggatott a falra,

ezeket vette le,

és felfénylett a szoba.

Vizes ronggyal elevenítette fel a padló

fenyőillatát, a szőnyegeket kiporolta

a bokrok fölött kihúzott zsinegen.

A szekrényből elővett egy régi szőttest,

amit újszerű állapotban őrzött meg az „ünnepi”

státus. Mert mikor, ha nem most?

Mi ez, ha nem maga az „ünnep”?

Az a tékozló semmittevés,

az a felajzott nyugalom.

Mezítlábaik a cementen,

a bőrkeményedések kedélyes tapasztalatcseréje –

hogy csak egy pillanatra lebbentsük fel

a bensőségességről a leplet.

A több éves, megalapozott, mélyrétegű nyárszín

már nem a felhám fellángolása.

Egymáshoz hasonult barnaságuk.

(Mint a két szita közt hozott galamb:

hozta is, meg nem is

egy másik élet vergődéseit.

A vendéglátó meg, ugye,

a megfoghatatlan rabja lett.)

A napokkal korábban

újragondolt, átmasszírozott házban

teng-leng, kezei – ez a két

összehangolódott függetlenség –

elsimítanak ezt-azt, mintha vigasztalnák a felszínt.

Nincs víz. Szárad a héjakút mácsonya.

Itt marad, amíg a domesztikált területet

visszafoglalják tőle

a helyi erők.

Az első ember, akit fénykép őriz

Egyedül van az üres utcán.

A boulevard érthetetlenül kihalt.

1838-ban rögzítette Daguerre kamerája,

amely hét percig exponált.

Minden, ami túl sokat mozog, láthatatlanná válik.

Egy ember, akinek a lábai a legélesebbek,

feje elmosódott (hisz nézelődött,

mint minden unatkozó),

a legjobbkor volt a legjobb helyen.

Ahhoz, hogy bevonuljon a történelembe,

nem kellett mást tennie, mint várni,

hogy kifényesítsék a cipőjét.