Katelyn Doyle

GARANTÁLTAN HAPPY END

Fordította: Rózsás Dani

A mű eredeti címe: Just Some Stupid Love Story

Copyright © Katelyn Doyle, Duchess of Peckham LLC, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Rózsás Dániel, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-508-8 (papír)

ISBN 978-963-614-509-5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Chrisnek

ELSŐ RÉSZ

PALM BAY MAGÁNISKOLA, TIZENÖT ÉVES OSZTÁLYTALÁLKOZÓ

2018 novembere

Első fejezet

MOLLY

Ha valaha egy olyan esemény házigazdái lesznek, amihez egy bérelt, fehér pavilon szükségeltetik, biztosak lehetnek abban, hogy én, Molly Marks visszautasítom a meghívást. És ha a pavilon emellett még tucatnyi égősorral és olyan virágokkal van felcicomázva, amiknek nincs szezonja, vagy dombornyomott, vászon ültetőkártyák sorakoznak az asztalokon, esetleg ha van ott táncparkett, esküvői zenekar és pódium, ahol tósztot mondhatnak, akkor, kedves barátaim, tuti, hogy én valahonnan száz meg száz mérföldről fogok inni az egészségükre. Ez nem maguk ellen szól. Biztos vagyok benne, hogy a bulijuk emlékezetes lesz, és maguk nagyszerű házigazdák.

Ugyanakkor a bérelt, fehér pavilon olyan társas érzelgések színhelye, amelyektől borsódzik a hátam. Ha már muszáj érzelgősnek lenni – ami amúgy undi –, akkor azt az otthonom magányában, a függönyöket behúzva, a sötétben teszem a tortabevonótól és sauvignon blanc-tól foltos hálóköntösömben.

Így hát megérthetik, miért van bennem pont annyi lelkesedés ezen a tikkasztó estén – ezen a csillagfényes szigeten, amely a pezsgőfehér strandjairól ismert –, mintha magas sarkúban tipegnék a trópusi tengerparton megásott síromhoz. A floridai gyöngyházfényű, teliholdas éjben egyre közelebb érek a tengerjáró hajó nagyságú fehér sátor tátongó szájához, amely fölött műmurvafürttel felcicomázva és villogó rózsaszín-lila égőkkel körülvéve egy molinón ünnepélyes betűtípussal ez áll:

ÜDVÖZÖLJÜK A PALM BAY 2003-AS OSZTÁLYÁT

15 ÉVES TALÁLKOZÓJUKON!!!

Három felkiáltójel. Ez már halálos.

Elismerem, hogy más körülmények között, például, ha más ember lennék, a hullámzó vászon alatti látvány olyan lenne számomra, akár egy álomkép.

A levegő jázmintól, narancsvirágtól és a Mexikói-öbölből áradó sós szellőtől illatozik. A tiki fáklyák remegő fénykörbe vonják a táncparkettet. Van itt egy pezsgőbár és egy homárbüfé. Igényesen öltözött férfiak és nők ölelik keblükre a másikat, miközben sugárzik róluk a teljes őszinteség. Néhányuk arcán még könnyeket is látok.

A torkomra teszem a kezemet, hogy kitapintsam pulzusomat. Hiba volt, hogy nem vettem be egy Xanaxot a hotelben. Talán elbújhatnék a vízimentő-állomáson.

– Ez nekem nem megy – súgom oda a legjobb barátomnak, Dezzie-nek, aki Robot, a férjét is hozta. Őket tudtam partnerként összeszedni ma estére.

Dezzie jó erősen megszorongatja a kezemet, ezt vagy biztatásnak szánja, vagy azt reméli, elég erős ahhoz, hogy kizökkentsen a nyomoromból.

– De menni fog! – suttogja vissza.

– Le se tagadhatnám, hogy a feleségem Floridában járt gimibe – jegyzi meg Rob, ügyet sem vetve az idegeskedésemre. – A tizenöt éves osztálytalálkozója úgy néz ki, mint valami puccos esküvő.

– Ami azt illeti, ez tízszer szebb, mint a mi esküvőnk volt – mondja Dezzie, miközben elrángat az ajándéknak szánt csillámos flip-flop papucsokkal és szúnyogirtóval telitömött asztal mellett.

Megállunk megcsodálni az ananászokból, orchideákból és nagy kristály pálmafákból álló asztaldíszeket.

– Ezt kapod, ha egy csóró szociális munkáshoz mész feleségül – mondja Rob. – Lehet, hogy kihasználhatnánk ezt a találkozót arra, hogy megújítsuk a fogadalmunkat.

– Csak egy dolog rosszabb az osztálytalálkozóknál – jegyzem meg borongósan –, ha egybe vannak kötve a fogadalmak megújításával. Meg amúgy is, mindenki, aki ezt csinálja, egy évre rá elválik. Ez az univerzum törvénye. Ti túlságosan összeilletek ahhoz, hogy ezt eldobjátok egy kis kókuszos rákért.

– Látom, jókedvedben vagy ma este – pöcköli meg a vállamat Rob.

Szerencséje, hogy túl nyomorultul érzem magam ahhoz, hogy visszavágjak, különben most kapna egyet a bordái közé. Dezzie-vel már olyan régóta vannak együtt, hogy úgy tekintünk egymásra, mintha testvérek lennénk. Olyanfajta testvérek, akik a szeretetüket civódás és könnyed fizikai erőszak formájában fejezik ki.

– Molly a gimiben is folyton morcos volt – magyarázza neki Dezzie. – A végzős évben őt szavazták meg a legpesszimistábbnak.

Hátradobom a hajamat.

– Erre még mindig büszke vagyok, köszönöm szépen. Nem kevés munkám volt benne.

Tinikoromban hajlamos voltam a pánikrohamokra. De ne aggódjanak! Felnőttem, és elmentem egy pszichiáterhez, most pedig egy erős, tüzes nő vagyok, akinek antidepresszánsokból és Xanaxból álló nyugtatókoktélt írnak receptre.

– Képzelem, milyen lehetett Molly tiniként – mondja Rob, miközben elvesz egy kis kaviárral pettyezett ráksüteményt az egyik pincértől. – Ha azt vesszük, hogy most mennyire kibírhatatlan, azt mondanám, nehéz eset lehetett.

Gonoszul rám vigyorog. Itt az ideje, hogy én is megpöcköljem a vállát.

– Ó, egek, elviselhetetlen volt! – öleli át a vállamat Dezzie. – Folyamatosan szomorú verseket olvasott, feketén itta a kávét, és hallgathattuk a feminista őrjöngéseit a vitaklubban. Olyan volt, mint egy életre kelt Sylvia Plath-tetoválás.

– Akkor tehát nem változott semmit – foglalja össze Rob.

– Ez nem igaz – ellenkezem. – Én vagyok a kicseszett bulik lelke. Csak nem ezé a bulié.

Higgyenek nekem, ez tényleg így van! Los Angelesben élek, és a karrierem függ attól a képességemtől, hogy medenceparti beszélgetéseket kezdeményezzek a Hollywood dombjai között megbúvó, abszurd méretű házakban, miközben épp a megfelelő mennyiségű pezsgőt döntöm magamba. Mindenkit el tudok bűvölni, úgy beszélgetek, mint egy naiva, és olyan könnyen teremtek kapcsolatot, hogy már-már azt hihetnénk, élvezem is.

De az a való élet. Itt meg épp gimiset játszunk.

– Nos – jelenti be Rob –, ma este úgy belelkesítünk, mire a régi barátaiddal találkozol, hogy rád sem ismernek majd. Nem igaz, Dez?

Dezzie ügyet sem vet ránk, a terepet fürkészi.

– Hol ülünk?

– Happoljunk el egy asztalt valahol hátul, ahol senki sem beszél majd hozzánk! – javaslom.

Dezzie karon üt a retiküljével. Elég jó retikül. Dezzie-nek kifogástalan az ízlése. Ma este rövid dizájnerruhát visel, ami olyan, mintha Comme des Garçons lenne, de mikor elámultam a látványától, elmondta, hogy ez csak egy övvel kreatívan összefogott tunika, amit nem máshonnan vásárolt, mint az Amazon.com divatházból. Fényes fekete haja komoly, vállig érő bob fazonra van vágva, és vörös rúzst visel, ami tökéletesen megy a tejfehér arcbőréhez. Rob pedig szerencsés, hogy jóképű, mert a divatérzéke finoman szólva is csapnivaló. A szokásos gyűrött, cserszínű chino nadrágjában van, amit a mai estén egy, az időjáráshoz képest túlságosan is meleg tweedzakóval tett elegánsabbá – már ha ezt annak lehet nevezni –, és mindehhez olyan alkalmi cipőt visel, ami nem illik az övéhez. Furcsa párt alkotnak ők ketten, mintha Karen O jött volna össze Jimmel az Office-ból. De irigylésre méltó a kémia köztük.

– Istenem, Molly, hagyd már abba a panaszkodást! – mondja Dezzie. – A legtöbbüket tizenöt éve nem láttad. Elrepültél Los Angelesből egészen Floridába, amit ki nem állhatsz. Nem fogom hagyni, hogy egész este a borospoharaddal bujkálj valahol, és sms-ben küldözgesd a szarkasztikus megjegyzéseidet Alyssának és nekem az asztal alól.

– Ha azt hiszed, hogy ma este beérem a borral, akkor nem ismersz – válaszolom. – Amúgy meg láttam, hogy vannak különleges koktéljaik. Hogy állhatnék ellent egy Palm Bay Preptininek?

– Ó, vajon milyen íze lehet a magánsuli iránt érzett nosztalgiának, ahol évente negyvenezer dollár volt a tandíj? – kérdezi Rob.

Felmarkolok egy talpas poharat az egyik előttem elhaladó pincértől, és ledöntöm a benne lévő narancsszínű lötty felét.

– Olyan, mint a nőknek, akik átizzadják a Diane von Fürstenberg ruhájukat, meg mint az idősödő pasiknak, akik hiphopra táncolnak, meg, ööö… rum is van benne, vagy mi.

Dezzie átszeli a termet, megáll egy asztalnál, majd három ültetőkártyát a kezében lobogtatva baktat vissza.

– Megtaláltam a helyünket – mondja, miközben odanyújtja nekem az egyiket.

Molly Marks, nyolcas asztal.

Liftezni kezd a gyomrom.

– Várjunk egy percet! Előre meg van szabva az ülésrend?

– Marian Hart szervezte – vonja meg a vállát Dezzie. – Biztos azt akarja, hogy keveredjünk. Tudod, milyen.

Marian Hart volt az osztálytitkár, valamint a bálkirálynő, ráadásul egy tengerjáró hajó programigazgatójának könyörtelen, fékezhetetlen energiájával rendelkezik.

– Kérlek, mondd, hogy egy asztalnál ülünk! – ragadom meg Dezzie ültetőkártyáját.

Desdemona Chan, tizenhetes asztal.

– Rohadt életbe! – motyogom. – Remélem, legalább Alyssa az én asztalomnál lesz.

Alyssa a másik legjobb barátunk, a harmadik tagja annak a zárt körű triónak, amit gimi másodikban hoztunk létre.

– Nem. Láttam a kártyáját. Ő a tizenegyesnél van. Amúgy meg késett a gépe, úgyhogy még legalább egy óra, mire ideér. Nem tud megmenteni téged. Muszáj lesz vegyülnöd!

– Tudok én vegyülni! – csattanok fel. – Csak a tettetett nosztalgiával meg az erőltetett lelkesedéssel vannak gondjaim.

A színpadon a Jimmy Buffett-számokat játszó, fehér fickókból álló üstdobos zenekar befejezi a The weather is here, wish you were beautiful című dalt, és nem más lép az emelvényre, mint Marian Hart.

Kicsit sem meglepő módon kifogástalanul néz ki. Tökéletesre melírozott haját elegáns kontyba fogta, amin valahogyan nem fog a floridai páratartalom, a karja pedig úgy néz ki, mintha a Goop[1] szponzorálná.

– Skacok! – vinnyogja bele a mikrofonba. – Olyan jó látni titeket! Az évfolyamunk százhatvanhét tagjából százötvennyolcan eljöttek ma este, hát el tudjátok ezt hinni? Olyan. Jól. Fogjuk. Magunkat. Érezni.

Kék szemével végigpásztázza a termet.

Dezzie vállába temetem az arcomat.

– Már most utálom ezt. Miért vagyok itt?

– Te akartál eljönni, te képmutató! Vidulj már fel egy kicsit! Lehet, hogy jól mulatsz majd.

Ebben téved. Egyáltalán nem akartam eljönni. Azért vagyok itt, mert belekényszerítettek ebbe a helyzetbe. Én vagyok közülünk az egyetlen, aki a nyugati parton él, és ritkán látjuk egymást, mióta Alyssának gyerekei vannak. De épp egy projekt lezárásán dolgozom, és nem szeretek utazni, mikor téli üzemmódban vagyok.

– Otthon kéne dolgoznom – sóhajtom.

– Négy napot igazán kivehetsz – mondja Rob. – Azért nem vagy te onkológus.

Távol állok attól, hogy életmentő orvostudománnyal foglalkozzam. Romkomforgatókönyveket írok. Olyanokat, amikben cuki találkák, édibédi díszletek meg olyan jóképű pasik vannak, akik könnyeiket visszafojtva vallanak szerelmet egy nőnek, aki állítólag egy magazinnál dolgozik, és mindig be van szárítva a haja.

Megvárom, amíg abbahagyják a nevetést.

A karrierem kétségkívül elég messze áll attól a mizantróp szellemiségtől, amiről a legtöbben ismernek. Azonban meglepően jó vagyok benne. Írtam két nagyon sikeres független filmet rögtön a mesterszak után. Mondjuk, az már nyolc éve volt. Most a producerem éppen egy A-listás hírességgel tárgyal, aki eljátszhatná a mostani forgatókönyvem főszerepét. Szerintem sikeres lenne. Nagyon sikeres.

A karrieremnek pedig pont erre lenne szüksége. Az is elég munkát ad, hogy rendelésre írok, de a kezdeti nagy sikerem után voltam olyan hiú, hogy azt hittem, én lehetek a következő Nora Ephron vagy Nancy Meyers, akinek a művei egyből klasszikusok lesznek, és csak úgy ontják a pénzt. Most nem igazán illenek rám a „generációja hangja” és a „milliomos” jelzők.

– Mindjárt felszolgálják az előételeket – folytatja Marian a színpadon. – Úgyhogy szuper lenne, ha el tudnátok foglalni a helyeteket. Mesés lakomát terveztünk, és úgy fogunk bulizni, mintha megint tizenhat évesek lennénk. Hogy beinduljon a parti, minden asztalnál vannak beszélgetésindító kérdések. Rágjátok át magatokat rajtuk, meg a kagylón is, ami az első fogás! Gyerünk, érezzétek jól magatokat!

Megragadom Dezzie kezét.

– Nem hiszem el, hogy ezt egyedül kell elviselnem.

– Jól elleszel, hercegnő – mondja, miközben kihúzza magát a szorításomból. – Üsd ki őket! Ha nem a bájolgásoddal, akkor azzal a híres baljós nézéseddel!

– Már most kezdem bánni.

– Nézd, ez a miénk! – mondja Dez Robnak, és arra az asztalra mutat, ahol egy csendes befektetési bankár és Chaz Logan ül, aki az osztály legviccesebb fiúja volt.

– Ó, ember, nektek Chaz és a milliárdos jutott? – nyafogok harminchárom éves nőhöz méltatlanul. – Esküszöm, féltékeny vagyok.

Dez végigpásztázza a termet.

– Szerintem a te asztalod is érdekes lesz.

Követem a tekintetét a pavilon sarkában található kisebb asztalig, ahol egy sirály alakú táblán az áll: „Nyolcas asztal.” Seth Rubenstein üldögél ott egyedül. Elakad a lélegzetem.

– Ó, az isten szerelmére! – sziszegem.

[1] Wellness- és életmódmárka. (A ford.)

Második fejezet

SETH

Nagyon jól szórakozom. Imádom az ilyesmiket. Még csak egy órája tart a tizenöt éves osztálytalálkozónk, és már átbeszéltük az utóbbi évtizedet a régi, kémiaórai laborpárommal, Gloriával és a feleségével, Emilyvel (díszlettervezőként dolgoznak Hollywoodban, és most vettek egy kutyát), megnéztem húsz képet Mike Wilson kisbabájáról (aranyos kis fickó), megfenyegettem Mariant, hogy a tengerbe dobom (imádom őt, remekül néz ki), két olyan koktélt is ittam, amit a giminkről neveztek el (nagyon finomak), és belenéztem a Lightning-meccsbe Loren Heyman mobilján (nem vagyok hokirajongó, de szerintem Loren valaki másnak hisz, és ezt bírom benne).

Most a nyolcas asztalnál ülök egyedül, mert a régi osztálytársaimmal ellentétben, akik még mindig ide-oda szállingóznak, én tiszteletben tartom Marian gondosan megszervezett protokollját. Meg amúgy is, ha te vagy az első az asztalnál, akkor figyelheted az emberek reakcióját, mikor rájönnek, hogy egész este veled kell majd beszélgetniük. Baromi jó móka.

A csodás Mexikói-öbölnek háttal ülök, kinyújtom a lábam, belekortyolok a Palm Bay Preptinimbe, és a Margaritaville című dal ritmusára dobolok a lábammal, miközben várom az asztaltársaimat.

A kenyeres kosárból olyan ropogós parmezános rudacskák kandikálnak ki! Nyami. Egyet felmarkolok, és beleharapok. Kínosan nagy mennyiségű sajtmorzsa hullik a mellkasomra. Éppen porolom le a zakómat, mikor felnézek, és összeszorul a gyomrom. Egy cserepes pálmafa árnyékából Molly Marks néz rám elborzadva.

Már tizenöt éve nem láttam. Azóta, hogy szakítottunk. Vagy inkább, mióta hirtelen és figyelmeztetés nélkül szakított velem úgy, hogy azon a fősuliig nem tudtam túltenni magam, vagy inkább a jogi egyetemig. Ez mindig attól függ, hogy mennyi sört vedelek.

Gyorsan betolom az arcomba a rudacska maradékát, és nagy vigyorral az arcomon állok fel, miközben még rágok, mert Molly nem ér annyit, hogy addig várjak, amíg lenyelem a falatot.

– Molly Marks! – szólok oda neki szélesre tárt karokkal, mintha a világon semmi oka nem lenne arra, hogy ne akarjon tőlem egy nagy, hátbaveregetős ölelést. Seth Rubenstein vagyok, ügyvéd, és bele fogom őt fojtani a híres karizmámba.

Úgy áll ott, felszegett fejjel, mintha bolondnak nézne.

Nos, tényleg bolond vagyok, be kell ismernem. De kedves bolond, amit Mollynak kétségkívül nehezére esik értelmezni, tekintve, hogy ő maga milyen kegyetlen és hűvös ember.

– Hé, ne kelljen már ennyit várnom! – kiáltom. – Adj már egy ölelést, Marks!

Vonakodva a keblemre borul, és úgy veregeti meg a vállamat, mintha azt próbálná kikísérletezni, hogy elkap-e valami nemi betegséget attól, ha egynél több ujjal érint meg engem.

De nem vagyok nemi beteg. Voltam vizsgálaton, mielőtt iderepültem. Csak a biztonság kedvéért.

Közelebb húzom magamhoz.

– Na, egy kicsit több beleéléssel, ha kérhetném, Marky Marks! Az öreg barátod vagyok, Seth Rubes.

– Kicsoda? – kérdezi elhaló hangon.

Felnevetek, mert eltökélt szándékom, hogy olyan fickó benyomását keltsem, akit nem hoz zavarba a jelenléte. Amúgy Molly mindig is vicces volt azokkal, akikhez méltóztatott hozzászólni.

– El se hiszem, hogy eljöttél erre az estélyre! – mondom, miközben hátralépek, hogy jobban láthassam.

Senki nem lepődött meg azon, hogy sem az öt-, sem pedig a tízéves osztálytalálkozón nem jelent meg.

– Én sem – sóhajtja azon a világfájdalmas hangján, amivel régen képes volt őrületbe kergetni.

– Fantasztikusan nézel ki! – mondom neki.

Nyilván kötelező ezt mondani az embereknek egy gimis osztálytalálkozón, de az ő esetében ez igaz is. Még mindig fenékig érő, hosszú, sűrű, barna haja van, ettől pedig kitűnik a bob frizurák és kontyok tömkelegéből, amit a többi Palm Bay Flamingo osztálytársunk visel. Magasabb is, mint emlékeztem. Formás lábát kihangsúlyozza az a rövid, vékony, fekete ruha, amit egy bőrdzsekivel egészített ki, csak hogy ne alkalmazkodjon Marian trópusi koktélruhát igénylő dresszkódjához. Tíz-húsz nyakláncot is visel, amelyek a torkától egészen a dekoltázsáig lógnak, és kis bogáncs meg Kalifornia-alakú medálok fityegnek rajtuk. Csalódottan kell konstatálnom, hogy legszívesebben egyesével levenném róla a nyakláncokat.

Végigmér.

– Te is jól nézel ki. Azt gondoltam, jobban megöregedtél.

Ööö. Próbálok nem szomorúnak látszani. Valószínűleg nem járok sikerrel, mert csodásan manikűrözött kezével a szájához kap.

– Bocsánat! Ez rosszul jött ki. Úgy értettem…

– Arra számítottál, hogy majd a veleszületett komolyságomhoz illő érettség sugárzik belőlem? – igyekszem őt kisegíteni, mivel úgy néz ki, mindjárt elszalad elásni magát a homokba.

Sosem tudtam magára hagyni a bajban, de megmenteni sem.

– Nem, csak úgy értem, nem öregedtél. Mármint persze hogy öregedtél, de nem olyan mértékben, mint itt a többiek. Jóképű vagy, és életerős. Istenem, ne haragudj, bocsánat!

Még mindig úgy beszél, mintha egy esszéből olvasná, de tényleg halálra van rémülve. Megsajnálom.

– Biztos a botox – tréfálkozom –, és van egy remek sebészem.

Nem meglepő módon nem nevet. Mindig szűkmarkúan bánt a nevetéssel. Ha azt akarod, hogy elkuncogja magát, azt ki kell érdemelni. Amikor végre sikerül, az nagy érdem.

– Gyere, ülj le! – intek úriemberhez méltóan a mellettem lévő szék felé.

A szék üres, ugyanis nincs partnerem. Azaz, hogy pontosak legyünk, a barátnőm, akivel négy hónapja voltunk együtt, lemondta az utolsó pillanatban, és sms-ben szakított velem, mielőtt iderepültem. Az utóbbi öt-hat barátnőmhöz hasonlóan ő is azt mondta, hogy túl gyorsan haladunk. Hogy többet akartam, mint amennyit ő adni tud nekem.

Talán igaza is volt. Túl elszántan vetem bele magam az udvarlásba, azt remélve, hogy egymásba szeretünk. Miért fogjuk vissza a természetes lendületünket és érzelmeinket, mikor akármelyik nőről kiderülhet, hogy ő a nagy ő? Én az élettársamat keresem, a lelki társamat, a feleségemet. És teljességgel biztos vagyok abban, hogy nemsokára megtalálom. Ezt nem osztom meg Mollyval.

– Ki ül még itt? – kérdezi, ahogy körbepillant az asztalon.

– Marian – mondom kéjesen.

Molly mindig is gyűlölte Mariant.

– Atyám, ő ugyanúgy néz ki! – mondja Molly. – Mivel foglalkozik mostanában?

Biztosra veszem, hogy Molly senkiről nem tud semmit az osztályunkból.

– Marketinges – mondom. – Női higiéniai termékek reklámjaira szakosodott.

– Tamponokat meg ilyen szarokat árul? – horkan fel Molly.

– Szarokat nem – rázom meg a fejem –, csak tamponokat.

Ez alkalommal felnevet.

– És te hogy vagy? Mit dolgozol? – kérdezem, bár pontosan tudom, mivel foglalkozik, mert a gimis barátaink körében híresnek számít.

Elvesz egy parmezános rudacskát, és tétován félbetöri, mintha valami játék lenne, nem pedig finom kaja. Ha nem tévedek, ideges. Miattam ideges. Mesés.

– Író vagyok… – mondja tétován.

– Ó, az remek. És miket írsz?

– Filmeket. Romkomokat.

A válaszából kitűnik, hogy nem szeretné, ha erről többet faggatnám. Itt az esélye, hogy egy kicsit tovább kínozzam.

– Miss Molly McMarks – mondom –, most szórakozol velem? Te smacizós filmeket írsz?

– A smacizós filmek ötvenmilliónál is többet kaszálnak a nyitó hétvégéjükön – feleli. – Vagyis régebben így volt, mielőtt a szuperhősös filmek átvették a jegyirodák fölötti uralmat.

– Imádom a szuperhősöket – mondom. – Már meg ne sértődj!

– Persze hogy imádod őket. Mindig is szeretted a jó és a gonosz között zajló bugyuta csatákat.

Ez gonosz, de igaz, és nem tehetek róla, de imádom, ahogy évődik velem. Arra az időszakra emlékeztet, mikor jártunk. Az igaz szerelmed, akiért tizenhat évesen odáig voltál, beléd ég. A mai napig vonzanak az ellenséges nők.

– Tudtam, hogy a szíved mélyén érzelgős vagy – mondom, és ez igaz is.

Sose jött velem moziba, mert elsírta magát a filmeken, és retteg attól, hogy mások előtt sírjon.

– Csak egy munka – mondja, majd legurít egy fél pohár Palm Bay Preptinit.

– Csak óvatosan! – szólok rá. – Abban ötféle rum van.

Int egy pincérnek, hogy hozzon még kettőt.

– Egészségünkre! – nyújtja oda nekem az egyiket.

Elveszem tőle, és belekortyolok.

– Nyami.

– És te mivel foglalkozol? – kérdezi.

– Ügyvéd vagyok. Egy chicagói irodánál vagyok partner.

Beismerem, ezt büszkén jelentem ki. Huszonhárom évesen szereztem a jogi diplomámat, és huszonnyolc éves koromra jogi partner lettem, ami az irodámnál addig példa nélküli volt.

– Milyen területen dolgozol? – kérdezi.

Ezt már valamivel kevésbé lelkesen osztom meg vele. Tudom, hogy nem fog neki tetszeni.

– Családjog – mondom olyan homályosan, amennyire csak lehetséges.

Molly hitetlenkedve bámul rám.

– Te válóperes ügyvéd vagy?

Érthető módon ki nem állhatja a válóperes ügyvédeket. Én viszont próbálok nem olyan lenni, mint azok, akik tönkretették az anyja életét, mikor még gyerekek voltunk. Igyekszem mindig humánus módon segíteni a pároknak a különválásban vagy még inkább a gyógyulásban.

– Nem teljesen – mondom sietve. – A házassági szerződéseket is én kezelem, meg a tárgyalásokat…

Baljós mosolyra görbül a szája.

– Hát ez állati! – mondja mindenféle vidámság nélkül. – A gimiben végig reménytelen romantikus voltál.

– Te már csak tudod – szúrom oda.

Elfehéredik az arca. Hoppá! Nem akartam ilyen gyorsan felmérgelni. Szépen el akartam húzni a dolgot. Ettől függetlenül élvezem, hogy zavarba hoztam.

Mielőtt belemehetnék abba, mit is tett velem, mikor még fiatalok voltunk, Marian odajön az asztalhoz, karján a volt gimis fiújával, Marcusszal, a francia cserediákunkkal, Georgette-tel, és Georgette partnerével, egy zavarba ejtően jóképű fickóval, aki olyan unott képet vág, amilyet csak egy párizsi férfi tud egy floridai gimis osztálytalálkozón.

– Ó, hát benneteket is látni? – kérdi Marian Mollyt és engem bámulva. – Mintha csak tegnap lett volna.

A francia pasashoz fordul.

– Ezek ketten régen nagy amourban voltak ám.

Átkarolom Mollyt, és a szuszt is kiszorítom belőle.

– Még mindig abban vagyunk.

Molly kicsit megremeg, ami lehet az undortól, a vállát érő hűvös, tengeri fuvallattól vagy attól is, hogy elöntötte őt a nosztalgikus vágy irántam. Oké, talán az utóbbit kizárhatjuk.

– Igen, nem – motyogja.

A francia csávó kezet nyújt Mollynak.

– Jean-Henri vagyok. Georgette férje.

– Én meg Molly – fogadja a kézfogást. – Ügyeletes ribi.

Harmadik fejezet

MOLLY

Nehéz úgy tenni, mintha nem érdekelne az, akit mélyen megbántottál, és akitől sosem kértél ezért bocsánatot, miközben remeg a látványától a kezed. Az asztal alá rejtem, és reménykedem benne, hogy Seth nem veszi észre.

Dezzie azt mondta, nem lesz itt. Így belegondolva, Dezzie-vel gyakran előfordul, hogy az ember képébe hazudik, ha úgy gondolja, az a másik érdekét szolgálja. És azt hiszi, hogy ha szembenézek a félelmeimmel, az az én érdekemet szolgálja. De Dezzie cukrász, és nem terapeuta. A pszichológiai bravúrjai gyakran sülnek el balul.

Mindeközben Seth úgy tesz, mintha a világon semmi baj nem lenne. Mintha nem szakítottam volna vele kőszívűen négy év együttjárás után a ballagásunk estéjén. Mintha nem azon az éjszakán akartuk volna elveszteni a szüzességünket egy hotelszobában, amit már előre teleszórt rózsaszirmokkal, és ahová bekészített négyfajta óvszert. Nem azért tette, hogy aztán besétáljak, összetörjem a szívét, és elmenjek. Úgy tesz, mintha ez nem öt perc alatt zajlott volna le…

Ha jól ismerem – és ki tudja, hogy így van-e, mivel tizenöt évvel ezelőtt megszakítottam vele minden kapcsolatot, és azóta se beszéltünk –, most játszadozik velem. Ez rendben van így, mondom magamnak, miközben próbálok nyugodtan lélegezni. Megérdemli.

Megkönnyebbülök, mikor Seth elkezd beszélgetni Mariannal és Marcusszal Chicagóról, arról a városról, ahol él. Aztán Marian miami otthonára terelődik a szó, majd Marcuséra, ami Atlantában található, és persze a munkájukra, amely a reklámiparhoz és a sportmenedzsmenthez köti őket.

Gyakorlom a franciát Georgette-tel, aki most Párizsban él, stylistként dolgozik, és ugyanúgy undorodik a kagylótól, mint én.

– Tu es avec Seth?[2] – kérdezi halkan, miközben felé biccent.

– Non! – vágom rá. – Dezzie-vel és a férjével jöttem.

– Ah – sóhajt Georgette francia módra. – Tant pis.[3]

A hangsúlyából ki lehet érezni egy kis csalódottságot.

Ügyet sem vetek rá. Georgette csak a gimi harmadik osztályában járt hozzánk. Nyilván nincs tudomása róla, milyen piszok módon váltak el útjaink.

– És mondd csak – szólok a férjéhez –, hogyan találkoztatok?

Biztosan egy fotókiállításon a Centre Pompidou tetőbárjában. Hagyom, hogy magával rántson a megismerkedésük elbűvölő története. Jobban mondva mély érdeklődést színlelek, hogy odébb mehessek Sethtől, mintha Georgette szavai olyan erőteret képeznének, ami megvédhet attól, hogy Sethtel társalogjak az est hátralévő részében.

Marian feláll, és az asztal közepén heverő kártyahalom felé nyúl.

– Ideje a beszélgetésindítóknak – csiripeli.

– De jó! – lelkendezik Seth, és a kelleténél jobban elnyújtja a szavakat.

Nem úgy tűnik, mintha viccelne. El se hiszem, hogy régebben jártunk.

Meg kell hagyni, a gimiben gyönyörű volt, és azóta valahogy még jóképűbb lett. Magas termet, fényes fekete haj, sötét szem, amely csak úgy szikrázik a ravaszságtól, az orra pedig úgy hajlik meg középen, hogy arról csak szexuális utalások jutnak eszembe.

És aztán persze még ott van az a tény, hogy valaha belém szeretett, és nem hidegült el, és nem ijedt be tőlem, mint a többi fiú a suliban. No meg az a kis részlet, hogy teljesen elolvadtam azokban a lopott pillanatokban, mikor kettesben voltunk.

A mai napig ő az egyetlen ember, akibe beleszerettem. Nem kellett volna mellé ülnöm. Még úgy is, hogy szorongok, és Georgette Marion Cotillard-ról szóló anekdotáit hallgatom, érzem azokat a „hátsó ülésen tapizós” feromonokat, és kizökkent Seth közelsége. Nem tudom, a mosdóba menjek-e összeszedni magamat, vagy rángassam be Sethet a móló alá, ahol régebben smaciztunk.

A szex remek gyógyszer szorongás ellen. Visszahelyez a pillanatba, mivel nehéz úgy kikészülni mentálisan, hogy valaki közben a melledet fogdossa. Ez a jelenség magyarázza, hogy miért jöttem össze az amúgy eléggé kétes pasijaim hetven százalékával.

Miközben Seth az italáért nyúl, megérinti a karom, és a petefészkem táján érzem, hogy rezonálok az érintésére. Az este folyamán először lazul el a vállam. Lopva ránézek, hogy lássam, van-e bármi jele annak, hogy őt is elfogták a buja érzelmek, de csak Marianra koncentrál.

– Első kérdés! – legyez felénk a kártyával Marian. – Mi a kedvenc emléketek a gimiből?

Ó, istenem!

Marcus felemeli a kezét.

– Ez könnyű. Amikor bálkirállyá választottak ezzel a gyönyörű lánnyal az oldalamon.

Marian elpirul, és megfogja Marcus kezét. A férfi csodálattal néz rá. Tapintható köztük a kémia.

– Nekem is az volt a kedvenc estém – dorombolja Marian.

A tekintetem véletlenül találkozik Sethével. Kíváncsi vagyok, vajon neki is az jutott-e eszébe, hogy meggyőztem arról, hagyjuk ki a bált, és inkább sétáljunk a parton. Az az este pont olyan volt, mint ez a mai: meleg, kissé párás, és telihold volt. Beugrottunk a tengerbe a szép ruhánkban, és aztán kótyagosan jelentünk meg az afterpartyn, én a vizes strasszos ruhámban, ő pedig szétázott szmokingban. Mindketten elkapjuk a fejünket.

Georgette következik, aki egy olyan Costa Rica-i osztálykirándulásról beszél, mikor búvárkodtunk. Utána én következem. Lefagyok.

Az igazság az, hogy a kedvenc gimis emlékeimnek mind közük van Sethhez, de az tuti, hogy ezt nem fogom bevallani. Így hát kibököm az első olyan ártatlan dolgot, ami eszembe jut.

– Sose felejtem el, mikor Dezzie, Alyssa és én kisurrantunk egy ottalvós buliról, és elindultunk egy westernbárba, amiről a farmvidéken hallottunk. Elcsórtuk Dezzie anyjának kabrióját, és vagy egy órát vezettünk a sötét, poros utakon, miközben Patsy Cline bömbölt a rádióból, amíg oda nem találtunk. Nem kértek tőlünk személyit, és barbecue-t ettünk, meg táncoltunk egy csomó cowboyszerű alakkal hajnali kettőig. Hihetetlen volt.

Azt nem teszem hozzá, hogy egész este azt kívántam, bárcsak ott lenne Seth is, és azt sem árulom el, hogy Dezzie és Alyssa hogyan szidtak le, mikor fel akartam hívni a fiúmat, hogy telefonon át hallgathassa a bandát, ami játszott.

– Ez de édes! – mondja Marian sugárzó mosollyal.

– Tényleg az – toldja meg Seth. – Bár ott lettem volna!

Seth tényleg ott akart lenni. Szomorú volt, hogy nem hívtam meg. Mindig is imádta a countryzenét és a táncot. Ő az a fajta fickó.

El akartam vinni oda a szülinapján egypár hónappal később, hogy kiengeszteljem, de a hely addigra bezárt.

Ez lehetne a gimis dinamikánk metaforája: ő, ahogy mindig vágyakozik utánam, eláraszt az odaadásával, és én, aki még egy gesztust se teszek felé. Végtelenül sok szeretet volt benne. Nekem meg már akkor is rossz volt a természetem, az ösztönöm azóta is azt diktálja, hogy akkor húzódjak vissza, mikor a másiknak a legjobban kéne a szeretet.

– Te jössz, Rubenstein – mondja Marcus.

Seth hátradől, és csak úgy simán átkarolja a vállamat.

– Az a nap, mikor ez a csaj végre eljött velem randizni – mondja.

Kétség sem fér hozzá, hogy játszadozik velem.

– Raleigh-ben voltunk egy vitaversenyen elsős korunkban – folytatja, a szemében (gondolom) tettetett gyengédséggel. – Természetesen Marks nyert. Utána egypáran felmentünk Chaz Logan hotelszobájába, és a legfelsőbb bíróságról beszélgettünk, mert beképzelt kis szarházik voltunk. Molly ékesszólóan védelmezte az alkotmányértelmezést a szigorú konstrukcionizmussal szemben, és olyan okos volt, és olyan csinos is, hogy azt hittem, ott helyben elolvadok. Így hát mikor Chaz kidobott minket, hogy tudjon aludni, megkérdeztem, nem beszélgetne-e velem a medencénél, ha már úgysem vagyunk álmosak. A vízbe lógattuk a lábunkat, és elmondtam neki, hogy a tökéletes beszéde közben csak arra tudtam gondolni, mennyire meg akarom őt csókolni.

Az asztalnál mindenki úgy néz ránk, mintha egy Hallmark-filmben lennénk. Legszívesebben felállnék a székemről, hogy befussak a tengerbe, és megegyen egy cápa, mert az is jobb lenne, mint az a szégyen és megaláztatás, ami most fojtogat.

Seth úgy kuncog, mintha csak egy esküvői próbavacsorán mesélné el ezt a sztorit.

– Emlékszel, mit mondtál, Molly? – kérdezi, tekintetét az enyémbe fúrva.

Mindenki mosolyogva várakozik. Megköszörülöm a torkomat, hogy meg tudjak szólalni.

– Megkérdeztem, mégis mire vársz.

[2] Együtt vagytok Sethtel?

[3] Milyen kár!

Negyedik fejezet

SETH

Molly fészkelődik. Persze ez is volt a célom, de most kicsit sajnálom őt. Feltételezem, az asztalnál mindenki tudja, hogyan végződtek a dolgok kettőnk közt.

Molly törölte az e-mail-fiókját, és elhúzott Vailbe, az apja síházába, én pedig hathetes sírógörcsbe kezdtem, és fogytam tíz kilót. Sosem válaszolt az e-mailjeimre. Kerülte a régi törzshelyeinket a szünidők alatt. Konkrétan összetörte a szívemet, és aztán valahol egy parkban a szemétbe hajította, hogy megadja a módját.

Harminchárom évesen már túl kéne lennem ezen. És túl is vagyok rajta. Legalábbis azt hittem. De nem gondoltam, hogy valaha viszontlátom még Mollyt. Sose jön el az ilyesmikre.

– Ez olyan édes! Imádnivalóak vagytok – kiáltja Marian, egyem a szívét.

– Nem annyira, mint ti ketten voltatok – mosolygok rá.

Marcus Marian vállára teszi vaskos hátvédkarját.

– Szeretne táncolni egyet a vacsora előtt, hölgyem? – kérdezi.

Vajon felizzik köztük ma este a régi tűz? Remélem. Mindketten szinglik, és folyamatosan taperolják egymást. Ha fogadnom kéne rá, hogy a régi osztálytársaink közül kik jönnek össze a jövőben, akkor rájuk tennék.

Georgette és a francia párja felállnak, egyedül hagyva így Mollyt és engem, hogy a kagylónkat majszoljuk, vagy beszélgessünk valami semlegesről.

Felkérném táncolni, mert imádom ropni, de maradt bennem méltóság, és a hangulat kissé nyomasztó most, hogy felhoztam a kerülendő témát. Főleg, mivel nem tudom levenni a szemem a hajáról, ami a vállára omlik ebben a ruhában. El kell tűnnöm a közeléből.

– Megyek, köszönök Jonnak – állok fel.

Jon az egyik legjobb barátom volt a gimiben, és múlt éjjel együtt lógtunk vele, a pasijával, Alastairrel és a legjobb haverunkkal, Kevinnel. Nincsen nyomós okom odaköszönni neki, csak annyi, hogy nem akarom éreztetni Mollyval, mennyire belé vagyok esve még mindig.

Azt gondoltam, megkönnyebbül, ha távozom, de ehelyett megragadja a zakóm ujját.

– Hé! – mondja. – Mielőtt elmész, én csak… el akartam mondani, hogy sajnálom.

Minden izgalmam elhagy. Kényelmetlenül érzem magam. Az, hogy tettetett kedvességgel fordulok hozzá, miközben belül forrongok a gyűlölettől, erőt ad nekem. Ha bocsánatot kérnek tőlem, az olyan, mintha áldozat lennék. Egy szánalmas kisfiú, akinek összetörték a szívét.

– Mégis miért? – kérdezem, miközben mindent megteszek, hogy ne tűnjek sebezhetőnek.

– Tudod, azért, ahogy véget ért köztünk a dolog. Hogy eltűntem.

Igen, na, ez egyáltalán nincs az ínyemre. Nem vágyom sajnálatra. Csak meg akartam szégyenlíteni, amiért ilyen szemét volt. A kettő nem ugyanaz.

Ettől függetlenül még mindig úgy néz ki, mint régen, bár már nincs meg az a „túl menő vagyok én ehhez” attitűdje.

Felzaklat, hogy még mindig ennyire képes hatni rám.

– Tizenöt évvel ezelőtt volt – vonom meg a vállam. – Semmi gond.

A fejét rázza.

– Csúnya dolog volt tőlem. Azóta is szörnyen érzem magam miatta. És hallottam, hogy egy ideig nem voltál jól.

Hátradőlök a székemen, és kinyújtom a lábam. Úgy néz ki, mégiscsak beszélünk erről.

– Egy kicsit felzaklatott a dolog.

Nem megyek bele a részletekbe. Bólint, és kerüli a tekintetemet.

– Talán nem hiszel nekem, de engem is.

Igaza van. Nem hiszek neki.

– Azt hittem, majd egyszer felhívsz. – Nem tudom megállni, talán azért, mert már van bennem egypár ital. – Vagy írsz. Legalább postagalambbal üzenhettél volna, hogy még életben vagy.

Elvesz egy parmezános rudacskát, és elkezdi negyedekbe törni. Fájdalmas nézni. Pocsékolja a telített zsírsavakat.

– Ja – mondja. – Egy normális ember biztos ezt tette volna. Nem igazán tudom megmagyarázni. Egy barom voltam.

Nem hiszem el, hogy nem futja neki ennél jobb magyarázatra. Az igazság az, hogy a viselkedése ellenére sosem volt barom. Érzékeny volt, és ezt cinikussággal álcázta. Mikor leeresztette a pajzsát, hihetetlenül édes tudott lenni.

– Szerintem ez nem igaz – mondom.

Arra számítok, hogy ellenkezik majd, de egy ideig ízlelgeti, amit mondtam.

– Azt hiszem, megijedtem. Olyan egyetemekre jelentkeztünk, amik két órára voltak egymástól repülővel, és azt gondoltam, majd szakítasz velem, azt pedig nem tudtam volna elviselni. Inkább véget vetettem a dolognak, mielőtt súlyosbodott volna a helyzet.

Ez észszerű magyarázat. Jobb, mint az, hogy olyan szörnyű dolgot követtem el ellene, amit fel sem fogtam, vagy hogy nem szeretett engem, vagy akármilyen más fájdalmas dolog, amit az évek alatt elképzeltem.

Ezzel együtt ezt elmondhatta volna nekem akkor is. Megöleltem és megcsókoltam volna, hogy eloszlassam az aggodalmát és a szorongásai nagy részét.

Mindegy. Nem azért jöttem ide, hogy utólagos párterápiában vegyek részt Molly Marksszal.

A hátba veregetésekért jöttem ide, meg lerészegedni, meg azért, mert talán smárolhatok egy helyes lánnyal, aki a teniszcsapat tagja.

Témát kell váltanom.

– Figyelj, Molly, nem gond, oké? Sok idő telt el azóta. Inkább nézd meg Mariant és Marcust! Szerintem szerelmesek.

– Azta – mondja a táncparkettet figyelve, ahol azok ketten olyan szorosan bújnak össze, mintha egy ember lennének, és nem kettő.

Kapcsolati szakértőként bizton állíthatom, hogy csak a lelki társak tudnak így táncolni a Cheeseburger in Paradise-ra.

– Mindig azt hittem, összejönnek majd – mondom.

– Úgy tűnik, ma este össze is fognak. Abban sem vagyok biztos, hogy a hotelszobájukig kibírják.

– Nem, mármint úgy értettem, hogy azt hittem, összeházasodnak majd, vagy valami. Nézz csak rájuk! Szerinted nem lelki társak?

– Nem hiszek a lelki társakban.

Erre felkapom a fejem. Molly filmjei olyan romantikusak és életigenlők! És a fura főhős mindegyikben megtalálja a párját, aki ugyanolyan fura, mint ő, és tökéletesen illik hozzá. Viccesek, aranyosak és optimisták, de van bennük bizonyos irónia, amiből átsejlik az írójuk rendhagyó nézőpontja.

(Nem mintha bármit is jelentene az, hogy mindegyiket legalább háromszor láttam.)

Nem akarom a tudomására hozni, hogy kívülről fújom az IMDB-adatlapját, így csak annyit mondok:

– Micsoda? Te romkomokat írsz, és nem hiszel a lelki társakban? Hihetetlen.

– Az, hihetetlen.

Hátradől.

– Pontosan. A romantika csak fantáziaszülemény. Ez – mutat Marianra és Marcusra – sajnos a való élet. És a való életben nincs gyakran happy end.

Visszafogom magam, és nem mondom neki, hogy ezt azért gondolja így, mert a mi kapcsolatunkat még fiatalkorunkban kinyírta.

– Hát ez elég cinikus hozzáállás, kölyök! – mondom.

– Csak a tényeket közlöm. Mégiscsak szakértő vagyok, nem? A romantikus film egy műfaj. Ugyanolyan fordulópontok vannak benne, mint a thrillerben és a krimiben. A találkozással kezdődik, és akkor ér véget, mikor végre jó úton haladnak a dolgok. Íróként egyszerűen megállítod az időt, és függőben hagyod a történetet. Nem mutatod meg azt a részt, amikor a férfi megcsalja a nőt, vagy mikor már nem szeretik egymást, vagy mikor a gyerekeik véget vetnek a szexuális életüknek, vagy mikor búvárkodás közben meghalnak a nászútjukon. Érted? Képzelgés az egész. Csak egy hülye love story.

– Azta, hát ez kiábrándító!

– Mondja a csávó, aki kapcsolatokat zúz szét a megélhetésért.

– Ööö, már bocsánat! Sok válást intéztem, és sokszor voltam tanúja annak, hogy kibékülnek az utolsó pillanatban. Történetesen tudom, hogy ha egy kapcsolatnak vége szakad, az még nem jelenti azt, hogy a mögötte rejlő szerelem nem volt igazi. Néha csak nem jól sülnek el a dolgok. Már ott tartok, hogy tudom, mikor békülnek ki a párok, és mikor kell megtalálniuk az igaz szerelmüket. Mindenkire vár valaki valahol. Mindenkinek van egy „élete szerelme”.

– Hát ez cuki – mondja elutasító hangon Molly.

Inkább lezárja a beszélgetésünket, minthogy beadja a derekát a briliáns érvelésemnek. Nem is tudok haragudni rá, mert az, hogy úgy vitázunk, mintha csak mi ketten lennénk a világon, visszaidézi bennem azt, mikor tizenhat évesen egymás megszállottjai voltunk. A szememet forgatom.

– Ne légy velem leereszkedő, Marks!

– Nem is. Szép, hogy ezt gondolod. Csakhogy tudom, hogy tévedsz.

– Ki bántott téged? – kérdezem.

Csak viccelek ugyan, de összerezzen, mert valaki tényleg bántotta, méghozzá nagyon. Nem kellett volna ezt mondanom.

– Fogalmazzunk úgy, én nem vagyok senkinek a lelki társa! – mondja.

Elszomorítanak a szavai. Nem tudom, mit mondjak. Az biztos, hogy nekem nem ő a lelki társam.

Ötödik fejezet

MOLLY

A fenébe, Molly!

Egy dolog teljesen őszintének lenni magunkkal a kudarcainkat illetően, de azért nem kéne hangosan kimondani őket. Az osztálytalálkozókon. Egy expasinak, aki utál engem.

A legfájdalmasabb az egészben, hogy Seth tudja, igazam van. Sajnál engem. Látom az arcán.

– Elég kemény vagy magaddal, Molly – mondja halkan.

Nem is vagyok az. Azokkal vagyok kemény, akik elkövetik azt a hibát, hogy megpróbálnak szeretni engem. Mert sajnos tudom, hogyan fog végződni.

– Marks! – kiáltja valaki a terem túlsó végéből.

Alyssa az. Köszönöm, univerzum!

– Megyek, köszönök neki – mondom Sethnek, de már int is nekem, hogy menjek csak, mintha az előbb még nem teljesen egymással lettünk volna elfoglalva. Mintha nem épp az imént vitattunk volna meg valami jóval személyesebbet, mint a hülye romkomok.

– Jonnak, Kevinnek és nekem találkánk van egypár drága tengeri herkentyűvel – mondja, és a két legjobb gyerekkori barátjára mutat, akik homáros szendvicsért állnak sorba.

Odaint nekik. Kevin átnéz rajtam, majd gyorsan visszakapja a fejét, mikor meglátja, hogy én ülök Seth mellett.

Habozás nélkül felállok. Átvágok a tömegen a bárhoz, ahol Alyssa már rendel is egy San Pellegrinót jéggel és öt lime-gerezddel. A loknijait feltupírozta, így a százhetvenhét centis magasságához hozzátett még tizenöt centit. Földig érő virágmintás ruhát visel, ami jól megy a barna bőréhez, és kihangsúlyozza a terhespocakját.

– Hadd nézzelek meg! – sipítom.

Azóta nem láttam, hogy teherbe esett.

A pocakjára teszi a kezét.

– Akármi történjék is, ne hagyd, hogy a táncparketten szüljem meg ezt a gyereket!

– Nem is tudom. Ha így lenne, azt lenyúlhatnám egy forgatókönyvhöz. Jó jelenet lenne belőle.

– Hogy érzed magad? – kérdezi halkan.

Egy srác, akivel körülbelül tíz percig jártak tizedikben, elhalad mellettünk, és lepacsizik vele.

– Hajrá, Flamingók! – kiáltja.

Alyssa futó volt, igazi csillag, az osztályunk büszkesége.

– Mindjárt begolyózom – mondom. – Láttad, ki mellett ülök?

– Igen – somolyog.

– Haldoklom.

– Nekem úgy tűnik, életben vagy.

– Nos, találd ki, mit fogok tenni! – mondom, odaintve a bárpincérnek. – Mocskos módon le fogok részegedni.

Ezt az ígéretet nem nehéz betartani. A pavilon dugig van pincérekkel, akik pezsgőt, később pedig Espresso Martinit szolgálnak fel, amit mi másnak hívhatnának, mint Flamingónak.

Kihagyom az előételt, nehogy a pián kívül más is kerüljön a gyomromba, és ami ennél is fontosabb, így nem kell időt töltenem Sethtel. Látom őt a szemem sarkából, ahogy mindenkit elbűvöl és megölelget, akivel csak találkozik, majd lementi a számukat a telefonjába, és beráncigálja őket a táncparkettre.

Úgy árad belőle a boldogság, hogy egymaga képes megemelni a pavilonban lévők szerotoninszintjét. Az enyémet kivéve.

– Hé! – mondja Dezzie, miközben felém és Alyssa felé masírozik, aki kinevezte magát ügyeletes gardedámnak ma estére.

Igazából nem vagyok olyan részeg, hogy felnőtt felügyeletre legyen szükségem. Az adrenalinszintem magasabb, mint a véralkohol. Úgy érzem magam, mintha illegális vagy legalábbis receptre kapható szereken pörögnék.

– Gyertek táncolni, ribik! – utasít minket Dezzie a karját nyújtva.

– Én túl terhes vagyok a tánchoz – tiltakozik Alyssa. – Úgy beduzzadt a bokám, mint két görögdinnye. És fel kell hívnom Rylandet.

Alyssa férje kihagyta a találkozót, hogy vigyázzon a két gyerekre. Mázlista Ryland!

– Én nem tudok táncolni – mondom. – Egyszerűen nem megy. Mivel – mutatok a táncparkettre – itt van Seth.

– Váltottak pár szót, és most kész roncs – foglalja össze Alyssa a történteket.

– Kész roncs – hangsúlyozom, mert eleget ittam ahhoz, hogy ne tudjam, mi számít túl soknak.

– Akkor gyere, szívem, és táncold ki magadból! – ragadja meg a karomat Dez.

A DJ a tinikorunk slágereit játssza, és nehéz megállni, hogy ne táncoljak a Baby got backre még akkor is, ha az már nem polkorrekt. Dez a levegőbe emeli a karját, vadul táncol, és mielőtt észbe kapnék, én is ezt teszem. Rájövök, hogy ha elég őrülten táncolok, és behunyom a szemem, akkor nem kell Seth Rubenstein miatt aggódnom.

Egy lassú szám jön, és megjelenik Rob.

– Elrabolhatom a hölgyet? – kérdezi Dezzie-től, és megfogja a kezem.

Dezzie a férje karjaiba pörget, és megragadja Alyssát.

– Gyerünk! – noszogatja. – Ahhoz nem vagy túl terhes, hogy lassúzz velem.

Rob vállára teszem a kezemet.

– Jól mulatsz? – kérdezem, túlharsogva Céline Diont.

– Remekül – feleli Rob.

Már részeg. Ide-oda billeg, és kizökkent az egyensúlyomból. Az a fajta részeg, akinek ragályos a jókedve.

– Valóban? – kiabálom túl a zenét.

– Naná! Imádom a barátaidat. Tudtad, hogy Chaz profi humorista? Ad nekem ingyenjegyeket a következő chicagói fellépésére.

– Te mázlista!

– Az a befektetési bankár az asztalunknál elmondta, hogy titokban szerelmes volt Dezzie-be, de hozzá se mert szólni. Hát nem aranyos?

– De az! Elhagyhatna téged érte. Az a fickó vehetne neki egy szigetet.

– Ugye? Én is ezt mondtam. Ó, és találkoztunk azokkal a vicces leszbikusokkal, akik közel laknak hozzád LA-ben.

– Gloria és Emily?

– Aha. És képzeld, filmes díszleteket terveznek.

– Hát ja, tudom. Mivel ugye szomszédok vagyunk, ahogy te is mondtad.

– És imádom Sethet – kiáltja, mikor a dal hirtelen véget ér.

– Fogd be! – sziszegem.

– Mi az? – kérdezi színlelt ártatlansággal. – Chicagóban él. Majd ha hazamegyünk, megiszunk vele egy sört.

– Tudod, hogy ő az exem.

– Ja, annál jobb.

– Te áruló!

A DJ megütögeti a mikrofont.

– A következő szám a szépséges Molly Marksnak szól.

A tömeg ujjongani kezd. Itt mindenki tudja, hogy ki nem állhatom a figyelmet, különösen, ha tánc is van a dologban.

– Molly – ámuldozik Rob –, biztos van egy hódolód.

Az It’s gonna be me ikonikus nyitó taktusai dübörögnek a hangszóróból. Megpördülök, és látom, hogy Dez és Alyssa rajtam nevetnek.

– Ez a ti művetek? – kiabálom túl a zenét.

Ártatlanul rázzák a fejüket, és Alyssa jelzi, hogy forduljak meg. Seth áll mögöttem, aki a dalszöveget tátogja. Fél térdre ereszkedik előttem.

– Megkaphatom ezt a táncot, hölgyem?

– Ez most komoly?

Elégedetten vigyorog.

– Egyszerűen muszáj volt.

A gimiben ez volt a „mi” dalunk ellentéte. Annyira utáltam, hogy Seth akkor bömböltette a kocsiban, ha fel akart húzni, mikor kiállhatatlan voltam. Annyira utáltam, hogy mindig erre táncoltatott, mikor szomorú voltam, hogy inkább dühös legyek tőle. Annyira utáltam, hogy mindig ezt adta elő szerenádként, mikor karaokéztunk. Mint valami perverz párzási rituálé.

Tudják, ilyen pasis dolgok.

Seth megragadja a karomat, és magához ránt.

– Gyerünk, Marks! Táncolj velem! Ez hagyomány.

Nincs más választásom, követem őt. Elkapja a derekamat, és közelebb húz magához.

– It’s gonna be me – harsogja a fülembe.

Hatodik fejezet

SETH

Végre, végre túl vagyok rajta! Tizenöt évig nehezteltem Molly Marksra, és most végre békére leltem. Pihekönnyűnek érzem magam, és kicsit furcsán is, amiért ennyi ideig haragudtam rá. De megbocsátok magamnak. Kellett a hely a fájdalomnak. Végtére is Molly volt az első szerelmem, és bocsánatot kért, még ha kicsit bénán is, és a mai este után többet valószínűleg sosem látom őt, szóval táncolni akarok vele a régi idők emlékére. A kedvenc dalára. Oké, lehet, hogy egy kicsit kínozni akarom. A folyton durcás embereket néha kínozni kell egy kicsit. Furcsa módon ez felvidítja őket. No meg sok Flamingót is ittam, és pörgök a koffeintől.

– Ez kegyetlenség – kiáltja a fülembe Molly.

– Nem – vágom vissza. – Ez móka.

A csípőmet az övéhez tolom, ártatlan a távolság köztünk, de a kanos, gimis tinédzserek ritmusával mozgok. Leginkább csak azért teszem, hogy szórakozzak vele, de azért is, mert, nos, állati dögös.

– Gyerünk, kölyök, tedd bele a csípődet! – kiáltom, miközben megrázom a vállát.

– Pfujj! – kiáltja vissza, de azért csinálja.

A testünk egymáshoz nyomódik.

– Csináld Justin kedvéért! – suttogom a fülébe, majd a derekára teszem a kezem, és megpördülök vele.

– Milyen Justin?

– Timberlake, bébi.

Kuncog, és tudom, hogy nyert ügyem van.

Még mindig ugyanolyan, mint a gimiben. Akkor is mindig ösztönösen megnevettettem. Azonnal működött köztünk a kémia, nemcsak szexuálisan, hanem az igaz barátság szintjén is. Mint mikor belelendül a beszélgetésbe az ember, és órákig nyomja a szöveget.

Annak ellenére, hogy sok barátom van, már hosszú ideje nem volt ilyen kapcsolatom senkivel.

Bizonyos tekintetben még mindig hiányzik nekem. Az én Mollym. Miss Molly. Az én Molly Marksom.

– Molls – húzom közelebb magamhoz.

– Igeg? – Lehet, hogy azt mondta, „igen”, de nagyon hangosan szól az NSYNC.

– Bocs, ha korábban nyers voltam. Remélem, nem tettem tönkre vele az estédet.

Megrázza a fejét.

– Megérdemeltem – ordítja.

Mi tagadás…

– Jó látni téged – kiabálom vissza.

– Hát ugye, hogy ugye? – olvasom le a szájáról, mert nem hallom őt, de nem érdekel.

Most, hogy ezt tisztáztuk, ideje táncolni. Szenvedélyesen éneklem Mollynak a refrént, miközben ő nevetve elhajol. Megpörgetem párszor, nem a zenével szinkronban, csak úgy a móka kedvéért. A szám végére már ő is dalra fakad. Egymás szemébe nézünk, és a csípőnk, ha szabad ilyet mondanom, összeforr.

Mindig muris és szexi, mikor a Shake ya asst kezdik játszani, és Molly meg sem próbál elmenekülni. Ehelyett rázni kezdi nekem a fenekét. Ez most tényleg megtörténik? Tényleg az ágyékomnak dörgöli a fenekét, és az arcomba dobja a hosszú, vágykeltő haját? Igen, meghiszem azt!

Teljesen kifáradunk, mire vége a számnak. A vállára teszem a kezem, és lekísérem a táncparkettről.

– Igyunk meg valamit! – mondom. – Már legalább húsz perc eltelt a legutolsó Flamingóm óta.

Leintünk egy pincért, és szerzünk még egy kört a halálosan koffeines italból.

– Sétáljunk egyet a parton! – javaslom.

Biztos, hogy vékony jégen táncolok. Már várom, hogy faképnél hagyjon, és odamenjen nyafogni Alyssának, hogy véletlenül jól érezte magát. De bólint.

– Remek ötlet – feleli. – Kellemesen meleg van.

Kevin a terem túloldaláról elkapja a pillantásomat, és rosszallóan húzza össze a szemét, mint egy angol dada, aki rajtakapott egy gyereket, aki beledézsmált a tortába. Jóban van Mollyval, együtt jártak főiskolára New Yorkban, de nagyon félt engem.

Ez kedves tőle, de most nincs szükségem megmentőre. Arra van szükségem, hogy megcsókoljam ezt a nőt, aki a kezemet szorongatja, az óceán felé masírozik velem, és azt suttogja:

– Gyere! Levegő kell!

Remélem, úgy érti, „te kellesz”.

Belékarolok, lemegyünk a partra, és megállunk a mólónál.

– Emlékszel, mikor ide jártunk smárolni? – kérdezi Molly.

Próbálok lazának tűnni.

– Persze. Idegesítő, hogy mennyire ellepték a turisták ezt a partszakaszt. Mostanában másfél órába telik idejutni a városból a forgalom miatt.

– Tudom. Anyu mindig ide akar jönni, mikor meglátogatom, de állandóan zsúfolt a hely.

– Gyakran jársz haza? – kérdezem.

Én igen, de sose futok össze Mollyval.

– Ha rajtam múlik, csak évente egyszer – vágja rá. – Itt karácsonyozom, anyu pedig Los Angelesbe jön július negyedikén.

Eszembe jut, hogy a gimiben mennyire odavolt a július negyedikéért. Mindegy volt, milyen rosszul álltak a dolgok odahaza, az anyja mindig nagy sütögetést rendezett a parton az egész családjuknak. Mollyban annyi öröm és önbizalom volt azokon a partikon, hogy alig lehetett ráismerni. Imádtam, mikor ilyen volt: boldog és gondtalan.

– Akkor már nincsenek strandos bulik? – kérdezem.

Kicsit elszomorít, hogy megtört ez a hagyomány.

– Manapság már nem engedik, hogy tüzet gyújtsunk a parton – vonja meg a vállát. – Anyu meg el van foglalva a munkájával, és a sziget elegánsabb részére költözött, a nénikéim és a bácsikáim pedig nem szívesen vezetnek már ide. Tudod, öregszenek. Na meg ott a forgalom.

A floridaiak szenvedélyesen gyűlölik a forgalmat, részben azért, mert főszezonban mindig elárasztják őket a turisták és a nyuggerek, akik már nem tudnak olyan jól vezetni. Ezért ez az állam hajlamos a közúti erőszakra.