A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gregory Maguire: Son of a Witch

Harper, 2006

Fordította: Sziklai István

Copyright © 2005 by Gregory Maguire

Hungarian translation © Sziklai István, 2025

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szép-Bíró Erika

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila

ISBN 978-963-566-852-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

L. Frank Baum második Óz-regényét, a Kalandok Óz birodalmábant (1904) David C. Montgomery és Fred A. Stone színészeknek ajánlotta, akik az Óz, a nagy varázsló első színházi változatában a Bádog Favágó és a Madárijesztő szerepét játszották.

Ennek szellemében A boszorkány fiát a 2003 októberében – a halloween előtti éjszakán – a Broadwayn bemutatott Wicked című musical szereplőinek és alkotógárdájának ajánlom. Mindenekelőtt Winnie Holzmannak és Stephen Schwartznak a víziójukért; Wayne Cilentónak, Susan Hilfertynek, Eugene Leenek, Joe Mantellónak, Stephen Oremusnak, Kenneth Posnernek, valamint Marc Plattnek, David Stone-nak és munkatársaiknak, amiért életre keltették ezt a víziót; és a tehetséges színészek közül különösen Kristin Chenowethnek (Galinda/Glinda), Joel Grey-nek (a Varázsló) és Idina Menzelnek (Elfaba), hogy életet leheltek a szereplőkbe.

Tartalom

A sakálhold alatt

Szent Glinda háza

Idegenben

Déli-lépcső

A sereg

A Császár-apostol

Egy meg egy egyenlő mindkettővel

A Madarak tanácskozása

Kumbricia bölcsője

Sárkányujjak

Ostrom

A Boszorkány szeme

Erősödő hangok

Nincs ehhez fogható hely

Részletek a Boszorkányból

Köszönetnyilvánítás

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

NEM FÉLEK ATTÓL, hogy a demokratikus népek költészetét félénknek vagy túlságosan földhözragadtnak találják majd. Sokkal inkább tartok attól, hogy… egy teljesen kitalált ország leírásával fejeződik be.

Alexis de Tocqueville:

Demokrácia Amerikában, 1835, 1840.

MINDEN TEHÉN olyan volt, mint minden más tehén, minden tigris olyan, mint minden más tigris – mi a fene történt az emberekkel?

Harry Mulisch: Siegfried, 2001

A sakálhold alatt

Szent Glinda háza

1

Tehát a véletlenszerű brutalitásról terjengő szóbeszéd nem csak szóbeszéd volt. Ugyanis déltájban három fiatal nő holttestére bukkantak, akik valamilyen rosszul sikerült megtérítésre indultak. A novíciakapácákat a szentfüzéreikből font kötelükkel fojtották meg, és lemetszették az arcukat.

Ez már Mángorlókezű Gabellának is sok volt, és engedett fizetővendégei követelésének. Közölte a kocsisokkal, hogy csak annyi szünetet tartsanak, amíg a lovak a szomjukat oltják, ők pedig ásnak néhány sekély sírt. Majd a karaván rögtön továbbindul a bozótos lapályon át, melyet az itt-ott elhagyottan álló, tönkrement tanyák miatt Csalódásföldének neveznek.

Ha éjszaka haladnak, akkor legalább nem lesznek könnyű célpontok, bár ugyanolyan könnyen bajba kerülhettek, mint amilyen könnyen kikerülhették volna azokat. Ám Gabella csapata mégis nyugtalan maradt. Hogy egész éjjel ébren gubbasszanak és várják a lódobogást, a lándzsákat? Túl nehéz lenne mindenkinek. Gabella viszont azzal vigasztalta magát, ha a karaván továbbmegy, ő előre tud ülni, ahol nyitva tarthatja a szemét, és nem kell foglalkoznia a sok nyavalygással, találgatással, aggodalmaskodással.

E magassági előny miatt Gabella mindenki másnál előbb szúrta ki a vízmosást. A napnyugtakor kitört felhőszakadás egy kis csermelyt táplált az út mentén, amely valamiféle bőr borította emberi horpaszt folyt körül, és a víz lakkbevonatot kent rá az újhold fényében. Tartott tőle, hogy hamarosan egy emberhússzigethez érnek.

El kellene kanyarodnom, mielőtt a többiek észreveszik, gondolta; mennyit bírnak még elviselni? Hiszen már semmit nem tehetek azért a szegény páráért. Egy újabb árkot kiásni meg legalább egy óráig tartana. És még néhány percbe telne az imádkozás. Az egész folyamat pedig csak még jobban felizgatná a kuncsaftjait, akik saját becses halandóságuk megszállottjai.

A láthatár térdén ott billegett a sakálhold feje, amit azért hívtak így, mert nagyjából minden nemzedékben egyszer egyfajta elkent égi uszadék gyűlt össze a kora őszi holdsarló mögött. A hatás hátborzongató volt: homlokot és pofázmányt formázott. Ahogy a hold a több hét alatt kikerekedett, az éhenkórász kinézetű állatból sikeres vadász lett, mert a pofája megduzzadt.

A mindig félelmetes látványt nyújtó sakálhold ma este még jobban megijesztette Mángorlókezű Gabellát. Ne állj meg e következő áldozat miatt! Jussunk túl Csalódásföldén, juttasd el ezeket a fizető kuncsaftokat Smaragdváros kapujához! De ellenállt, hogy engedjen a babonának. Az igazi sakáloktól félj – emlékeztette magát –, ne attól, ami nyugtalanít, és főleg ne az éjszakai előjelektől!

Mindenesetre a csillagok fénye enyhítette az éjszakai színvakságot. A test sápadt volt, szinte világított. Gabella másfelé vihetné a Füvesút Karavánt, nagy ívben kikerülve a hullát, mielőtt más is észrevenné, de az alak vállának esése, ahogy két lába természetellenesen kicsavarodott – a sakálhold fényében túlságosan is jól kivehető volt, túlságosan is egyértelműen emberinek tűnt ahhoz, hogy képes legyen kikerülni, csak úgy otthagyni.

– Kobbak – vakkantott hátra a helyettesének –, állj meg! Szárnyalakzatot veszünk fel azon az emelkedőn! Van még egy halálos áldozat, ott a vízben.

Riadt kiáltások harsantak, ahogy a hír hátrajutott, és újra pártütő hangok kezdtek dünnyögni: Miért is kellene megállniuk? Muszáj minden újabb szörnyűség tanúinak lenni? Gabella nem törődött ezekkel. Megrántotta a gyeplőjét, hogy megállítsa lovait, és óvatosan lemászott a bakról. Fájó csípőjére tett kézzel előresántikált, hogy aztán megálljon pár lépésre a holttesttől.

Az arccal lefelé hevert, a nemi szervei nem látszottak, de fiatal férfinak tűnt. Néhány szövetfoszlány még a derekára volt csomózva, és nem sokkal távolabb egy csizma feküdt, de ezt leszámítva meztelen volt, és nyoma sem látszott sehol a ruházatának.

Érdekes: semmi nyom nem utalt orgyilkosokra. Ahogy a kapácák holttesténél sem, de az sziklásabb talajon történt, a nap szárazabb órájában. Gabella itt sem látta dulakodásnak semmi jelét, pedig a sáros vízmosásban az ember várhatott volna… valamit. A hulla nem volt véres, és még nem is indult oszlásnak; a gyilkosság nemrég történt. Talán ma este, talán csak egy órája.

– Kobbak, emeljük fel, és nézzük meg, hogy lemetszették-e az ő arcát is! – mondta.

– Nincs vér – felelte erre Kobbak.

– A vér talán lefolyhatott a korábbi felhőszakadásban. Szedd össze magad, de azonnal!

Így hát a test két oldalára álltak, és beharapták az ajkukat. A nő sokatmondóan nézett Kobbakra: ez csak a következő eset, nem az utolsó. Essünk túl rajta, pajtás!

A fejével intett, hogy merre emeljék. Egy, kettő, emel!

Felhúzták a testet. Az áldozat feje egy természetes, köves mélyedésben feküdt, nem sokkal feljebb onnan, ahol az esővíz összegyűlt. Az arca többé-kevésbé ép volt, vagyis még mindig a helyén, bár eléggé megzúzódott.

– Hogy került ide? – tanakodott Kobbak. – És miért nem szaggatták le az arcát?

Gabella csak a fejét rázta. Leguggolt. Az utasai közelebb érve a mögötte emelkedő rézsűn gyülekeztek; hallotta motozásukat. Gyanította, hogy mostanra már köveket szedtek fel, és készek megölni őt, ha ragaszkodik a temetéshez.

A sakálhold pár rovással feljebb emelkedett az égen, mintha megpróbálna bekukucskálni a vízmosásba. Ó, az a viszketeg égbolt!

– Nem fogunk még egy sírt ásni. – Ezt leghangosabb kuncsaftja, egy gazdag észak-nyugori kalmár mondta. – Sem neki, Mángorlókezű Gabella, sem magának. Nem fogunk ásni. Vagy temetetlenül magára hagyjuk, vagy temetetlenül itt hagyjuk a maga hullájának a társaságában.

– Egyikre se lesz szükség – mondta Gabella, és sóhajtott egyet. – Szegény, szegény pára, bárki is legyen, de nincs szüksége sírra. Ugyanis még nem halt meg.

2

Idővel, amikor az utazók újra találkoznak majd Smaragdvárosban élő cimboráikkal és rokonaikkal a szalonokban, a kocsmákban, a tőzsdetavernákban, újabb pletykákat hallanak az ellenségeskedésekről, melyeket sikerült elkerülniük. A pletykák egyre cifrábbak. Negyven, hatvan, száz halálos áldozatot követeltek a kvarjak és a junamaták közötti összecsapások. Barbárok ezek mind: megérdemelték, hogy egymást öldököljék. De mi nem érdemeljük meg.

A pletyka persze tévedhet, de érdektelen semmiképp nem lehet. Kétszázan haltak meg. Nem is, mert kétszer annyian. Tömegsírokat ástak, és már bármelyik nap rábukkanhatnak.

De a biztonság jelentette fényűzés csak később következik. Előtte a Füvesút Karavánnak még folytatnia kellett csigalassú haladását Csalódásföldén át. A földrajzi változatosság – a dombok, hegyek, völgyek és erdők, amelyek Óz többi részét olyan emlékezetessé, olyan szeretetté tették – itt nem igazán volt jelen. Csak lapályok, sekélyesek, majd még több lapály várt rájuk; szürkék, mint a péppé zúzott újságpapír.

A kilátás lehangoló volt, és a gondolat, hogy egy magatehetetlen embert is magukkal kell vinniük, nem javított a helyzeten. Mángorlókezű Gabella kuncsaftjai jó sok pénzt fizettek a szolgálatáért. Néhányan egészen Ugabuból érkeztek, mások pedig a Nagy-Honcsok keleti lábánál csatlakoztak a csoporthoz, és mind úgy vélték, hogy Gabellának kizárólag az ő biztonságos útjukkal kellene törődnie.

Gabella viszont emlékeztette őket, hogy nincs beleszólásuk. Soha nem állította, hogy a kuncsaftjai ágrólszakadtaktól mentesen utaznak majd. Sőt, a szerződésük értelmében nem vállalt felelősséget azért sem, ha az út során bárkit megölne egyik utastársa, egy potyautas, a karavánra felkéredzkedő vagy valamelyik őslakos. Gabella annyit ígért, hogy a lehető legbiztonságosabb úton vezeti a karavánt, bízva a terep- és a helybeliek ismeretében. De csak ennyit ígért. És pont. Emiatt választott új útvonalat, hogy elkerülje a törzsek közötti összecsapások jelenleg forrongó pontjait, és eddig minden rendben is ment. Nemde?

Az eszméletlen fiút tehát felrakták a kocsira.

Minden virtuskodása dacára Gabella igen érzékenyen figyelt kuncsatjai félelmeire, és bizonyos értelemben örült, hogy az eszméletlen ifjú velük van. Ez elterelte az utazók figyelmét, miközben ő továbbra sem törődött a neheztelésükkel.

A harmadik kocsiban helyezte el a fiút, és a legmelegebb téli köntöst kérte el neki a kuncsaftjaitól. Valóságos gubót formált köré. Az ifjú éjjel-nappal ott darvadozott, nem is annyira lázasan, mint inkább láztalanul – ami szintén aggasztó állapot volt. Miután Kobbak egy napig próbálkozott, végül sikerült néhány korty pálinkát erőltetnie a legény szájába, és Gabellának úgy tetszett, mintha az izmai új módon lazulnának el.

Ebben azonban nem lehetett biztos. Nem volt orvos.

Egyvalamiben azonban biztos volt: a jövevény megérkeztével a Füvesút Karaván hangulata is megváltozott. Hogy miért? Talán ezért: ha a szerencsétlen párát annyira megverték is, hogy egy hajszál választotta el a haláltól, de mégis életben maradt, akkor talán mindannyiuk számára van remény. Gondoljanak csak bele: az arcát nem szaggatták le! Az emberek ettől megnyugodtak. A vacsoránál a tábortűz körül orrhangon elmondott imák zsongása csendesebb hangulatnak adta át a helyét. Idővel az éneklés is visszatért.

Megcsináljuk. Mert megérdemeljük. Hiszen az élet kiváltsága adatott meg nekünk, értitek? Megmenekültünk. Biztosan valami okkal. Az emberek kihúzták magukat, a szempárok nedvesen ragyogtak a Névtelen Isten terve feletti elragadtatott hálától.

Még egy hét, és megkerülték az éles észak felé kanyarodást jelző sziklákat, és ezzel maguk mögött hagyták Csalódásföldét, ahol a rajtaütések leginkább veszélyt jelentettek.

E nyár végi hónapban a szél a tavak közötti erdőkben a tölgyek bolyhait hordta. A mókusok makkot szórtak a szekerek szkarkbőr ponyváira. A levegő is nyirkosabb lett, bár a két tó nem látszott a kétoldalt emelkedő erdők mérföldjei mögött.

Ahogy ritkult a tölgybolyhos erdő, és elérték Sekélyest, egy régi épület árnyékos szomszédsága és otthonos falai nőttek ki a diószínű mezők közepén. Ez volt az első kőépület, amelyet hat hét óta először láttak. Meredek, sérült oromtetői és roskatag melléképületei, bástyaszerű védművei ellenére semmi – még Smaragdváros sem – tűnt most ennél szívnek kedvesebb látványnak.

– Szent Glinda kolostora – súgtak össze. – Mily szentnek látszik!

A bent élő kapácák különböző csoportokra osztódtak. Egyesek némasági fogadalmat tettek, és elzárkózva éltek. Mások engedékenyebb fogadalmakat tettek. Engedékenységükben tanítottak, betegeket ápoltak, és vendégfogadót működtettek a Dél-Honcsok és Smaragdváros között utazóknak. A széles, faragott kapuszárnyak ezért kitárultak, amikor a Füvesút Karaván megállt. A fogadóbizottság – három középkorú, gondosan kikeményített gallérú és rossz fogazatú kapáca – merev tartásban várta őket.

Fagyos udvariassággal üdvözölték Gabellát. Gyanakodtak minden férjezetlen nőre, aki meglelte a módját, hogy egyedül, női közösségtől távol éljen. Mégis felajánlották neki, hogy a hagyomány szerint megtörlik az arcát édes rózsapáfránnyal. Egy negyedik, paraván mögé rejtőzött kapáca üdvözlő himnuszt játszott a tiszteletükre, igen gyengén. Aztán hárfahúrok pattantak el, amit nagyon nem kapácás szitkozódások követtek.

Az utazókat mindez nem érdekelte. Szinte a mennyországban érezték magukat. Alig várták már a puha ágyakat! – meg a meleg ételt! – és a bort! – meg a fogékony közönséget, mely már arra készül, hogy izgatottan meghallgassa útjuk történetét!

Ez utóbbi azonban a kapácáknál rossz csereárunak bizonyult. A figyelmüket azonnal az eszméletlen ifjú kötötte le. Bevitték a kerengőre, majd hordágyért siettek, hogy felcipeljék az ispotályba.

A kapácák már éppen nekiindultak volna a fickóval az elzárt részbe, amikor egyenesen reggeli áhítatából megérkezett a Főkapáca. Éppen csak észrevehető fejbiccentéssel üdvözölte Mángorlókezű Gabellát, és egyetlen röpke pillantást vetett a megviselt legényre. Aztán intett a kezével, hogy vigyék el.

Majd odafordult Gabellához:

– Ismerjük őt. Ismerjük ezt az embert.

– Tényleg? – kérdezte Gabella.

– Ha az emlékezetem még nem kezd cserben hagyni – folytatta a Főkapáca –, neked is ismerned kellene őt. Néhány évvel ezelőtt éppen te vitted el tőlünk. Tizenöt vagy húsz éve lehetett? Az én koromban már nem úgy fogom fel az idő múlását, ahogy kéne.

– Húsz évvel ezelőtt ő még gyerek volt, csecsemő – mondta Gabella. – Én pedig még soha nem vittem el csecsemőt kapácazárdából.

– Talán nem csecsemő volt. De attól még elvitted. Egy ellenszenves novíciával utazott, aki több évig szolgált a szeretetházban. Az ardzsikik hegyi erődítményébe szállítottad őket. Kiamo Kóba.

– Elfabával volt?

– Most már emlékszel. Látom, hogy emlékszel.

– A gonosz Nyugati Boszorkánnyal…

– Ahogy egyesek nevezték. – A Főkapáca szívott egyet az orrán. – De én nem. Itt Szent Aelfaba nővérnek hívták, de én ritkán szólítottam akárhogy. Többé-kevésbé hallgatási fogadalmat tett… önszántából. Nem kellett megszólítani.

– És felismered ezt az ifjút gyerekkorából? – kérdezte Gabella. – Azóta találkoztál vele?

– Nem. De egyetlen arcot sem felejtek el.

Gabella erre felvonta a szemöldökét.

– Olyan kevés arcot láttam – magyarázta a Főkapáca. – De most nem fogunk beszélgetni. Ide kell hívnom Orvos nővért, hogy megvizsgálja a fiút.

– Hogy hívták?

A Főkapáca válasz nélkül hagyta ott.

Sötétedéskor, amikor Gabella ügyfelei felhajtották lefekvés előtti itókájukat, a pletykák újabb nemzedéke kelt útjára. Az embergyerek a Császár gyóntatója volt. Egy szexkereskedelemben érintett briganti. A holdkórosok hangján beszél. Hogy egyetlen bordáját leszámítva az embergyerek minden csontja eltört.

A pletyka között sok ellentmondott egymásnak, ami összességében csak még szórakoztatóbbá tette őket.

3

Nehéz idők jártak. Nehéz idők jártak Ózban már egy ideje – a világfájdalmat átélő diákok szerint örök idők óta. A társalgáshoz túl fáradt Főkapáca visszavonult a szobájába, és belesüppedt hintaszékébe. A fiatalabb kapácatársai által az elviselhetőnél szigorúbbnak tekintett tárgyak között ringatózott egy kicsit, és amennyire csak tudott, igyekezett összefüggően gondolkodni. (Szokása volt, hogy a kezdeti homályosságot megelőzendő, időről időre eltűnődött a történet egy-egy szálán.)

Az úgynevezett Boszorkány másfél évtizeddel ezelőtt élt az elszigetelt kapácazárdában. Ezt nem lehetett elfelejteni – a Főkapáca tudomása szerint senki más nem született friss orgonalevélhez hasonlóan zöld bőrrel Ózban. De Elfaba magának való lélek volt, aki panasz nélkül fogadta el a rá kiosztott feladatokat. Mennyit is élt ott: öt, hat, hét évet? Aztán a Főkapáca felfogadta Mángorlókezű Gabellát, hogy kísérje vissza a szűkszavú novíciát a polgári világba. A kisfiú is velük tartott: ugyan szívélyes befogadásra nem lelt itt, de ugyanakkor nem is zavarták el.

Mi volt a fiú neve, és honnan jött? Utcagyerek volt, akit az egyik cigánycsapat hagyott itt, amelyik a tölgybolyhos fák gyökerei között apró gombák után kutatott? A Főkapáca már nem emlékezett a legény származására. Valaki nála fiatalabb biztos tudja.

Aztán Elfaba elment. Elment Kiamo Kóba, hogy ott főjön önnön bűnbánata levében. A Főkapáca időnként meghallgatta nővérei bűnbánó gyónásait, de kapácaként itt leélt ideje alatt Elfaba soha nem kért ilyen meghallgatást. Ebben a Főkapáca egészen biztos volt. Bár Elfaba bűneinek természete komoly érdeklődésre tarthatott számot a kevés szórakozást ismerő közösségben, Elfaba sosem tette meg nekik ezt a szívességet.

Apránként – a hírek még az efféle elszigetelt helyekre is eljutottak – a kapácák megtudták, hogy Elfabából lassan boszorkány lett, meggondolatlan viselkedése, illetve meglepő családi kapcsolatai révén. (Neszarózának, a gonosz Keleti Boszorkánynak a nővére volt, ahogy egyesek mondták. A Névtelen Isten szerelmére, ezt ki gondolta volna?)

A Főkapáca felsóhajtott, és megszidta magát, amiért oly élvezettel idézte fel az akkori idők iránt érzett megvetését. Hogy felpattant imádkozás közben, és tapsolt, amikor meghallotta, hogy Óz Varázslójának hosszú uralma végre véget ért, és a könyörtelen vén fattyú eltűnt a felhők között egy hőlégballonon, amely valami ismeretlen frissítőt reklámozott kereskedelmi célból. Aztán meglepetésszerűen a palota trónjára emelték Lady Chuffrey-t, született Felföldi Arduenna Glindát. Egyfajta ideiglenes miniszterelnökként, amíg a helyzet rendeződik. (Politikai értelemben a semmiből bukkant elő, sok pénzzel és bizonyos fajta stílussal, de ki gondolta volna, hogy a Varázsló távozása után keletkezett hatalmi űr pont egy csillogó ruhákhoz vonzódó, társaságkedvelő asszonyt fog beszippantani?)

– Nem is olyan szörnyű választás. – A Főkapáca fennhangon kezdett beszélni, hogy rendezze a gondolatait. – És ezt anélkül mondom, hogy szépeket gondolnék a mi Szent Glindánkról, akiről alighanem Lady Chuffrey a nevét kapta. Vagy aki éppen átnevezte magát, lévén a Galinda vidéki név, míg a Glinda kifinomultabb: hiszen egy szent neve. Okos húzás! – Nem; Glindának, ahogyan a köztudatban ismertté vált… egyetlen névvel, mint valami háziállat, mint valami öleb!… szóval Glindának sikerült egy ideig nyílt udvartartást vinnie, és sok mindent kijavítottak, ami elromlott, legalábbis a Varázsló korábbi titkolózó légkörében. Igen átgondolt oltási kezdeményezés indult. Létrehoztak iskolákat, méghozzá malomiparban dolgozó munkáslányoknak. Ezek remek programok voltak – bár sokba került a működtetésük. Egy elszigetelten élő vénlány szemszögéből ez nagylelkűnek és intelligensnek tűnt – de miféle szemszög is volt ez?

Aztán Glinda félreállt. Az emberek feltételezése szerint az örök dilettáns megunta a kormányzást, és megszállottan nekiállt miniatűr bútorokat gyűjteni. Nos, az igazat megvallva, lehet, hogy inkább kiszorították a hatalomból. Egy időre bábkormány lépett a helyébe. Egy igazi tökfilkó, aki Madárijesztőnek nevezte magát. Az a pletyka terjedt el, hogy ő nem is igazi madárijesztő, még csak nem is az a Madárijesztő, aki a Látogató, Dorka társa volt. Hanem valami munkanélküli fajankó, aki beöltözött, hogy becsapja a tömeget. Aki valószínűleg minden hétvégén a hátsó ajtónál kapta meg a bérét – de kitől? Glinda embereitől? Azoktól, akik keresztbe tettek Glindának? Az iparosodott Gillikin bankárbáróitól? Ki tudhatná? Aztán a kellő időben kirúgta őt a legújabb púp a hátra, a következő dicsőségtől bűzlő, sekélyes férfi: a szent Császár.

A hosszú évek, melyek azóta teltek el, hogy Elfaba seprűjével vadul száguldozott az égen, nyugodtak voltak – a felszínen. Bizonyos borzalmak megszűntek, ami jó volt. Hogy más borzalmak lépjenek a helyükre. Bizonyos kórságok elmúltak, mások elterjedtek. Most azonban valami nyugaton nyugtalanította a kvarjakat és a junamatákat, de olyannyira, hogy egyik vagy mindkét törzs emberei semleges felekre is lecsaptak.

Mint az ifjú kapácákra, akiket a Smaragdvárosban az anyakápolnát irányító talpnyalók küldtek ki egy megbízatással. Azok az álszent nyanyák! Halálra kotkodácsolnák magukat, ha a császáruk erre kérné őket. A küldötteik, azok az ártatlan ifjonti lelkek, megálltak itt, a Szent Glinda-kolostorban, hogy táplálékkal és derűvel töltekezzenek fel. És vajon hol van most az arcuk? – tűnődött el a Főkapáca. Remélte, hogy soha többé nem látja őket viszont, sem álmában, sem egy posta kézbesítette csomagban.

Elaludt hintaszékében. Az ízületeiben érzett fájdalom miatt nagyot nyögve kelt fel, és megpróbálta bezárni a spalettákat. Az egyik már beragadt, és úgy kellett hagynia, ahogy volt. Aznap délutánra tervezte, hogy megnézeti, de a karaván érkezése miatt kiment a fejéből.

Meglátogatta a saját használatára fenntartott árnyékszéket, és felöltötte éjszakai daróccsuháját. Amikor elhelyezkedett a lószőr matracon, remélte, hogy gyorsan elalszik. Fárasztó nap volt ez a mai.

A sakálhold az ablakon át benézett rá. A Főkapáca elfordította a fejét, hogy ne nézzen a szemébe; erre a népszokásra hét-nyolc évtizeddel korábban nevelték rá, és soha nem vetkőzte le.

Gondolatai egy pillanatra visszarebbentek azokra a napokra a gillikini Pertha-hegységbe, melyek emlékezetében élesebben és csodálatosabban éltek, mint amilyennek mostani létét látta. A gyöngygyümölcslevelek íze! A víz apja szekerének ponyváján, amikor esni kezdett. Fiatalkorában sokkal gyakrabban esett. A hó illata. Minden illatozott. Akár csodálatosan, akár nem, de az csodálatos volt, ahogy illatoztak. Most már alig volt szaglása.

Elmondott egy-két imát.

Liir. Ez volt a fiú neve. Liir.

Imádkozott, hogy emlékezzen rá akkor is, amikor eljön az ébredés ideje.

4

Másnap reggel, mielőtt Mángorlókezű Gabella összehívta volna csapatát a Smaragdvárosig tartó utolsó szakasz előtt, elment Kobbakkal együtt a kis, egyszerű szalonba. Ott találkoztak a Főkapácával, Orvos nővérrel és Pathikárius nővérrel.

Amikor a Főkapáca leült, a többiek is követték példáját. Mivel nem ivott reggeli teát, a többiek sem ittak.

– Ha segíteni akarunk ennek a fiúnak, meg kell osztanunk egymással, amit tudunk – kezdte a Főkapáca. – Mindenféle pletykát hallottam terjengeni. Orvos nővér, kérlek, mondd el, amit tudsz!

Orvos nővér, egy tagbaszakadt nő, akinek igazoló iratai megkérdőjelezhetőek voltak, ellenben diagnózisai bizonyították szakértelmét, nem nyilatkozott derűlátóan a beteg kilátásait illetően.

– A jelek szerint nem szenvedett sokat a hidegtől, vagyis nem sokkal azelőtt hagyták sorsára, hogy megtalálták.

Gabella nem szólt semmit. Nem akart azzal nyitni, hogy ellentmondjon egy szakembernek, még akkor sem, ha úgy vélte, hogy Orvos nővér bizonyosan téved.

Aki így folytatta:

– A szó szoros értelmében össze van törve. Nem az én tisztem kitalálni, hogyan sérült meg ennyire, de ilyen állapotban még soha senkit nem láttam. Az egyik lába több helyen is eltört, mindkét csuklója kificamodott. Az egyik lapockája megrepedt. Ahogy számos bordája is. Továbbá négy ujja. A bal lábában három csont. Azonban egyetlen csont sem szúrta át a bőrét. És úgy tűnik, nem vesztett vért.

Hacsak a vér nem folyt el a felhőszakadásban, gondolta Gabella, de hallgatott.

Orvos nővér megdörzsölte a tarkóját, és elfintorodott.

– Annyi időt töltöttem a csontok helyrerakásával, hogy csak felületesen tudtam megvizsgálni a belső szerveit. A beteg lassan és nehezen lélegzik. Az orrából sárga és véres váladék folyik. Ami légzési problémákra utal. Pathikárius nővérnek van erről véleménye…

– Kezdjük a váladékozás kérdésével – fogott bele Pathikárius nővér kissé túlbuzgóan, de Orvos nővér közbevágott.

– Pathikárius nővér ezt majd később elmondja. És nem fűzök véleményt a… feltételezéseihez.

– Mi a helyzet a szívvel? – kérdezte a Főkapáca, hogy úrrá legyen a régi, fárasztó konfliktuson.

– Működik. – Orvos nővér ezt úgy morogta, mintha maga sem hinné el a választ.

– A belek?

– Az ideillő szó talán a bizonytalan. Gyanítom, hogy a lépe vagy valami hasonló beszakadt, és szepszis lépett fel. A végtagokon és bizonyos zúzódásokon furcsa szín látható, ami egyáltalán nem tetszik.

– Milyen szín? – kérdezte a Főkapáca.

Orvos nővér lebiggyesztette az ajkát.

– Nos, kissé kimerültem. Tudod, egész éjjel pihenés nélkül dolgoztunk. De azt kell hogy mondjam, a zúzódásoknak zöldes árnyalatuk van szilvakék-sárgás szegéllyel.

– Ez szerinted belső vérzésre utal… vagy valami kórságra? Vagy talán valami másra?

– Lehet, hogy kómába esett, vagy agyhalott. Nem tudom megmondani. A szíve rendben van, de a színe, mint mondtam, nem, így lehet, hogy a keringése nem megfelelő. A tüdeje súlyosan károsodott… hogy ez egy már meglévő állapotnak vagy kalandjai valamelyikének köszönhető-e, azt jelenleg nem tudom megmondani.

– Összefoglalva… – A Főkapáca a levegőbe emelte a kezét, és körkörös mozdulatot írt le vele.

– Estére, de legkésőbb holnap reggelre halott lesz – mondta Orvos nővér.

– Imádkozhatunk csodáért – szólalt meg Kobbak, mire Gabella felhorkant.

– Pathikárius nővér azért kezelésbe fogja venni – közölte Orvos nővér, de ezt úgy mondta, mintha szerinte az imádkozás lenne a bölcsebb megoldás.

– Maga imádkozhat csodáért – nézett Pathikárius nővér Kobbakra. – Nekem más dolgom is van.

– Pathikárius nővér, van valami hozzáfűznivalód? – kérdezte a Főkapáca.

A nővér lejjebb tolta szemüvegét az orrán, majd levette, ráfújt, és a köténye szegélyével megtörölte. Mumpic volt, és a mumpic parasztasszonyok tisztaságmániája mutatkozott meg ebben a mozdulatban – ami egyáltalán nem rossz tulajdonság az ő szakmájában.

– Ez az egész ügy rejtélyes – bólintott. – Megpróbáltuk a beteget a lehető legkényelmesebben elhelyezni, ahogyan azt irgalmas missziónk megköveteli. Szalagokkal rögzítettük a végtagjait a sínekhez és a lemezekhez. Ha életben marad, akkor bizonyos mértékig visszanyerheti motorikus funkcióit.

– Ez mit jelent? – kérdezte Gabella. – Beszéljen érthetően, hogy a laikusok is értsék! Mint amilyen én vagyok.

– Lehet, hogy képes lesz ülni, használni mindkét kezét, ha az idegeinek nem lőttek teljesen. Lehetséges, hogy járni is tud majd valamilyen módon. Ez azért nem valószínű, de ahogy mondtam, határ a csillagos ég. Ami aggasztóbb, a testnyílásaiból szivárgó váladék. Leginkább az orrából folyik, de a többi testnyílásából is. A füléből, a szeméből, a végbeléből, a péniszéből.

– Volt alkalmad elvégezni néhány kezdeti vizsgálatot a laboratóriumban – vonta le a következtetést a Főkapáca.

– Volt, de éppen csak elkezdtem őket. Nem találtam semmi egyértelműt, semmi olyat, amit ne láttam volna már korábban, akár itt, a kapácazárdában, akár korábbi állásomban, a smaragdvárosi Gyógyíthatatlanok Menhelyén, ahol a Főnővér asszisztense voltam.

Orvos nővér a szemét forgatta erre. Pathikárius nővér soha nem hagyott ki egyetlen alkalmat sem, hogy ne hivalkodjon a képesítésével.

– És te tudnál hipotézissel szolgálni? – kérdezte a Főkapáca.

– Meggondolatlanság lenne. – Pathikárius nővér még ülve is alacsonyabb volt társainál, ezért amikor oldalpillantást vetett rosszalló rendtársára, fel kellett emelnie az állát, ami talán harciasabb kinézetet kölcsönzött neki, mint ami szándékában állt. – Bárki is legyen ez a fiú, az jár a fejemben, hogy nem lehet-e, hogy valami magas vidékről származik. A nyálkahártya szivárgása az artériás funkciók hirtelen légnyomásváltozás miatti szervezetszintű összeomlásának tudható be. Még nem láttam ilyen tünetet, de Parlagos nagyon alacsonyan fekszik a Nagy-Honcsok legmagasabb csúcsaihoz képest.

Orvos nővér elmormolt „mmmmm”-je mindenki számára egyértelművé tette, mit gondol rendtársa hipotéziséről. Kihúzta magát, mintha csak azt mondaná: siess már, ne húzd az időnket! Hosszabb felsőteste miatt magasabb volt rendtársánál, amit szívesen kihasznált.

A Főkapáca most közbeszólt.

– Egyetértesz Orvos nővérrel, hogy küszöbön áll a fiú halála?

Pathikárius nővér szívott egyet az orrán. Ők ketten nem szerettek semmiben sem egyetérteni, de most nem volt más választása.

Bólintott.

– Lehet, hogy még többet is megtudhatunk – tette hozzá. – Minél tovább tart ki a fiú, annál több esélyem lesz tanulmányozni a sajátosságait.

– Nem fogsz többet tanulmányozni a sajátosságaiból, csak annyit, ami közvetlen kapcsolatban áll a szenvedései enyhítésével – közölte a Főkapáca szelíden.

– De Kapácaanya! Ez az én feladatom pathikáriusként. A tünet, ami miatt meghal, idővel másokat is érinthet, és ez itt egy lehetőség, hogy tanuljunk belőle. Ha felhúzzuk az orrunkat, azzal nemet mondunk a megvilágosodásra.

– Már elmondtam a véleményemet a kérdésben, és elvárom, hogy ahhoz tartsátok magatokat. Most pedig mindkettőtöktől kérdezem: van valami, amit tehetünk érte, és amit még nem tettünk meg?

– Értesítsük a legközelebbi rokonait – mondta Orvos nővér.

A Főkapáca bólintott, és megdörzsölte a szemét. Majd a teáscsészét a szájához emelte, mire a többiek habozás nélkül követték a példáját.

– Akkor javaslom, hogy kérjünk meg egy nővért, aki zenél neki – jelentette ki. – Ha nem tehetünk mást, csak megkönnyíthetjük a halálát, tegyünk meg mindent, amit tudunk.

– Lehetőleg ne az a nővér legyen, aki tegnapi érkezésünkkor a hárfát kínozta – dünnyögte Mángorlókezű Gabella.

– Van még egyéb hozzáfűznivalód, Gabella? – kérdezte a Főkapáca. – Úgy értem, az előadás kritizálásán kívül?

– Csak a következő – mondta a karavánvezető. Eldöntötte, hogy nem fog bocsánatot kérni azért, mert ellentmond nekik. – Orvos nővér azt állítja, hogy a fiút rablók támadták meg, és röviddel azelőtt hagyták a sorsára, hogy rátaláltunk. Csakhogy a terep odakint, barátaim, lapos, mint egy kinyújtott lepény.

– Nem értem, miről beszélsz – ismerte el a Főkapáca.

– A testnek régebb óta kellett ott feküdnie, mint ahogy Orvos nővér sugallja. Láttam volna a visszavonuló haramiákat, akiknek nem volt hová bújniuk. Ott nincsenek fedezékül szolgáló fák. És tudod, milyen világos van most éjszaka; kilométerekre ellátni.

– Ez valóban rejtélyes.

– Használtok varázslatot a gyógyításhoz?

– Mángorlókezű Gabella – kezdte fáradtan a Főkapáca –, mi unionista kapácákból álló közösség vagyunk. Micsoda kérdés ez! – Behunyta a szemét, és vén, görbe ujjaival megdörzsölte a homlokát. Tiszteletre méltó alakja felett Orvos nővér és Pathikárius nővér csendben ránéztek Gabellára, és bólintottak: Igen. Használunk. Amit tudunk. És amikor szükséges.

A Főkapáca folytatta:

– Mielőtt lefeküdtem aludni, eszembe jutott a neve. A fiút Liirnek hívták. Szent Aelfaba nővérrel… vagyis Elfabával, aki, azt hiszem, soha nem tette le a fogadalmát… hagyta el a kapácazárdát. Emlékszel te még a fiúra, Orvos nővér?

– Én pont akkoriban jöttem, amikor Elfaba elment – felelte Orvos nővér. – Kicsit emlékszem Elfaba Troppra. Nem kedveltem őt. Hangulata és hallgatagsága inkább tűnt ellenségesnek, mint szentnek. A sok itt hagyott utcagyerek közül azonban még kevesebbre emlékszem. Ők nem érdekelnek, hacsak nem súlyos betegek. Súlyos beteg volt?

– Most már az – közölte a Főkapáca. – És valahol, ha az elméje még képes álmodni, ott még mindig gyerek, azt hiszem.

– Nagyon érző szívű vagy, Kapácaanya – mondta Orvos nővér.

– Most, hogy megmondtad a nevét, már emlékszem rá – szólt Mángorlókezű Gabella. – Természetesen nem túlságosan. A jobb években három-négy különálló utat is csináltam, és most már tizenkét, tizenöt, tizennyolc évről beszélünk? Nem egy gyereket pakoltam már fel e világi javak kupacaira a kocsijaimon, és néhányat el is hantoltam az út mellett. De ő egy csendes fiú volt, bizonytalan önmagát illetően. Úgy követte Elfabát, mintha az anyja lett volna. Az anyja volt?

– Ó, ez kétséges, nagyon is kétséges – felelte Orvos nővér.

– A zúzódásai zöldes árnyalatúak – emlékeztette a többieket Pathikárius nővér.

– Én meg elpirulok, ha zavarban vagyok, Pathikárius nővér, de ettől még nem leszek a retek rokona – válaszolta erre a Főkapáca. – Nos, körbe kell kérdeznünk. A legtöbb idősebb nővér, aki emlékezhetne Elfabára, már meghalt, a többiek pedig a második gyerekkorukat élik. De Szakács nővér, ha még nem vedelt túl sok főzőbort… vagy talán pont azért, mert igen… tudni fog valamit. Mindig ételt csempész oda a konyhaudvaron lődörgő gyerekeknek, és talán emlékszik, honnan jött a fiú.

– Addig is – és a jóasszony felállt, jelezve, hogy a megbeszélés befejeződött –, mindent megteszünk Liirért, legyen ő egy boszorkány sarja vagy egy cigány anya eldobott gyermeke. Az ember halálos ágyán aligha számít, kitől született, nemde? Most az egész világ az anyaméh, és a túlvilág várja, hogy valaki megszülessen benne.

Vizenyős tekintetét Mángorlókezű Gabellára emelte. A kocsis láthatta, hogy a Főkapáca reménykedve várja, hogy megszabaduljon ettől a világtól, és átléphessen a következőbe. Gabella eltűrte, hogy az öregasszony hűvös keze megérintse a homlokát, tudva, hogy a gesztust áldásnak, megbocsátásnak… és talán búcsúnak szánta.

– Erős odakint a szél – mondta Mángorlókezű Gabella. – Ha most indulunk, és a közeli gázlónál a víz szintje elég alacsony, akkor estére elérjük Gillikin túlpartját.

– A Névtelen Isten gyorsítsa meg az utadat! – mormolta a Főkapáca, bár a tekintete már befelé fordult, mintha már a következő problémán töprengene. És ez valóban így volt. Mielőtt Gabella végzett volna a csizmája zsinórjainak megkötésével, hallotta, hogy a Főkapáca így szól rendtársaihoz:

– Most pedig segítsetek fel a lépcsőn, hölgyeim, mert meglátogatom a betegünket!

– Szívós a vén tyúk – dörmögte oda Gabella Kobbaknak.

– Tűnjünk el innen! – mondta Kobbak. – Nem akarok olyan házban maradni, ahol egy banyafi van, még akkor sem, ha az a ház szent.

5

A kapácazárda, melynek legrégebbi részeit több száz évvel ezelőtt emelték, szokás szerint az udvar köré épült. A hagyományos és szigorú Mertik stílus – a lapos kőoszlopok, a habarcs és mész nélküli tégla sarokkövek – mutatta, milyen gyorsan kellett felépíteni a védhető épületeket.

A túl sok lépcsővel feljebb található rendelő magába foglalta a kis fülkébe zsúfolt irodát, ahol Orvos nővér tartotta a jegyzeteit és a kézikönyveit. Az eresz alatti raktárban pedig Pathikárius nővér töltötte meg a tölgyfa szekrényeket kenőcsökkel, gyógyító szerekkel és hashajtókkal. (Mivel kicsi volt, mint ahogy sok mumpic még ma is, olyan szűk helyen is tudott kiegyenesedve dolgozni, ahol erre a munkatársa nem lett volna képes, ezért kapta ő a különirodát, ami persze szüntelen morgolódást eredményezett.)

A rendelő két nagyobb hálóteremre nyílt. A jobb oldali helyiség a birtok szegényeinek és betegeinek ápolására szolgált. A bal oldali a beteg kapácáknak volt fenntartva. Innen, egy masszív ajtó mögött, furcsa alakú tér nyílt: a saroktorony csúcsa. Odabent ezért egy kerek szoba volt, három irányba néző, keskeny, lőrésszerű ablakokkal. A szobának nem voltak igazi falai vagy mennyezete, csak döntött gerendák, melyek a kúpos tér tetején találkoztak. Az ágyhoz kötött betegek, ha felnéztek, láthatták, hogyan keresztezik a tetődeszkák a bordákat. Denevérek is éltek itt, de tisztábbak voltak, mint a legtöbb páciens, ezért békén hagyták őket.

Olyan, mintha egy boszorkány kalapjában lennénk, gondolta a Főkapáca, amikor megállt, hogy kifújja magát. Majd félrehúzta a függönyt, és belépett.

Liir – már, ha ő volt az, de a Főkapáca meglehetősen biztosra vette, hogy ő az – inkább tűnt halottnak, mint eszméletét vesztett fiúnak, ahogy a magas ágyon feküdt.

– Nem adtatok neki párnát? – kérdezte a Főkapáca szinte suttogva.

– A nyaka miatt.

– Értem. – Hát, igazából nem akadt sok látnivaló. A fiú merevítőkkel rögzített tagjait széles gézcsíkokba bugyolálták, a mellkasát bekötözték, a fejéről egy időre levették a kötést, hogy sötét haját olajjal és gyógynövényekkel tisztítsák meg. A kötés résén át látszó szempár csukva volt. A szempillái hosszúak és tollszerűek.

– Ugye nem égett meg? Úgy bepólyáltátok, mintha égési sérülései lennének.

– A bőrét ápolni kell a sebek miatt, ezért nem tehetjük teljesen mozgásképtelenné.

Gondolom, hogy nem – mélázott el magában a Főkapáca.

Már nem látott olyan jól, mint régen. Ezért előrehajolt, és alaposan megnézte Liir felső és alsó szemhéjának találkozási pontját.

Aztán felemelte a fiú bal kezét, és megszemlélte a körmeit. A bőre nyirkos volt, mint a völgyi szkarksajt héja. A fiú körmei berepedeztek.

– Húzzátok félre az ágyékkötőjét!

Orvos nővér és Pathikárius nővér összenézett, de megtették, amit kért.

A Főkapácának nem volt oka rá, hogy a férfiak anatómiájának szakértőjévé váljon, de nem mutatott sem örömöt, sem undort. Óvatosan ide-oda mozgatta a hímtagot, és felemelte a heréket.

– El kellett volna hoznom az olvasószemüvegemet – dünnyögte.

Csak a többiek segítségével tudott felállni.

– Jól van, tegyétek vissza az ágyékkötőt! – mondta, mire a nővérek engedelmeskedtek.

– Orvos nővér, Pathikárius nővér! – nézett rájuk a Főkapáca. – Nem kérem, hogy lazítsátok meg a kötéseit, hogy megnézzem a zúzódásokat, melyekről beszámoltatok. Bízom a megfigyelőképességetekben. Azonban megjegyzem, és ezt hivatalosan is feljegyzem a Háznaplóba, hogy nem látok zöldes elszíneződést a bőrén. Nem tűröm el, hogy odalent arról suttogjanak, hogy valamiféle… aberrációt rejtegetünk. Ha annyira indiszkrétek voltatok, hogy ilyesmit sugalltatok a nővéreiteknek, azonnal tegyétek jóvá! Megértettétek?

Nem várt választ, hanem visszafordult a testhez.

Nehéz volt megítélni egy olyan embert, aki a hullák ernyedt nyugalmával hevert ott. A homlok nem lehet nemes, ha halott: nincs rá szüksége. Ez a legény olyan közel állt a halálhoz, amennyire csak lehetett, mégis volt remény a felépülésére, bár a Főkapáca sem nyugodt, sem nyugtalan érzéseket nem táplált eziránt.

Egy fiatalember volt, aki a fiatalok kellemes alakját viselte: ez a kötések ellenére is nyilvánvaló volt. A fiatalok is szenvednek és meghalnak, és néha ez irgalmas dolog, gondolta a Főkapáca. Aztán illetlen öröm és önzés érzése öntötte el, amiért ő maga hosszú, furcsa életet élt, ami még nem ért véget. Jobb állapotban volt, mint ez a szegény, tudatlan gyerek.

– Kapácaanya, jól vagy? – kérdezte Orvos nővér.

– Csak egy kis emésztési zavar, semmi több.

Nem tudta pontosan megfogalmazni, mi is ez. Megfordult, hogy távozzon. Ezután Szakács nővért kellett kifaggatnia, és egyéb sürgős teendői is akadtak aznap. Amíg Pathikárius nővér az ágyneművel tüsténkedett, Orvos nővér pedig a fiú pulzusát ellenőrizte, a Főkapáca felsóhajtott.

– Megteszünk mindent, ami a kötelességünk, de nem többet – emlékeztette őket.

Azok vigyázzba vágták magukat.

– Igen, Kapácaanya.

Sem nyugodt, sem nyugtalan nem vagyok – gondolta újra a Főkapáca –: mintha a fiú lelke nem lenne itt. A teste nem halt meg, de a lelke nincs itt. Ez hogyan lehetséges?

Szentségkáromlás, ráadásul nem túl tudományos, szidta meg magát, és olyan gyorsan távozott, amennyire csak reumás tagjai engedték.

6

A Főkapáca már régóta felhagyott azzal, hogy felügyelje Szakács nővért. Egyrészt azért, mert az idős kapácát nem különösebben érdekelte a főzés, másrészt azért, mert a gyomrát tönkretették a rosszul vezetett konyhában évtizedeken át felszolgált siralmas ételek. Oly sok év elteltével már kizárólag a szelleme táplálásával foglalkozott.

Így hát, amikor a kapácazárda konyhájának küszöbén megállt, a Főkapácára enyhe émelygés tört rá.

Tekintettel a zárda elhelyezkedésére – a Kvarangyországból vezető hátsó úton volt található –, az intézmény befogadta azokat a kvarangy lányokat, akiket túl egyszerűnek vagy rakoncátlannak tartottak ahhoz, hogy megházasodjanak, vagy túl butának valamelyik békésebb szakmához – mint amilyen a tanító, a nevelőnő vagy a dajka. Néha a családjuk visszakövetelte őket. Gyakrabban előfordult viszont, hogy a lányok elszöktek, de legalább már idősebbek és jobban tápláltak voltak, amikor önálló életet kezdtek.

Mégis, amíg ott laktak, elég engedelmes és hasznos konyhai kisegítőknek bizonyultak. Ahogy a Főkapáca Szakács nővért kereste, eszébe jutott, hogy egy kvarangy lányt odaültethetne az emeleten lábadozó páciens mellé.

– Szakács nővér? – kiáltotta a Főkapáca, de a hangja rekedten csengett. – Szakács nővér?

Nem kapott választ. A Főkapáca bemerészkedett a konyhába. Néhány csendes lány dolgozott az egyik napsütötte sarokban, és meztelen térdükkel hatalmas, kemény kenyértésztát gyúrtak. Ezt a paraszti szokást általában rossz szemmel nézték, de a Főkapáca most úgy sétált el a novíciák mellett, mintha észre sem vette volna őket, mert nem volt kedve büntetést osztogatni. Likőr nővér egy létrán állt, és minden egyes lila üveges zamatloncpálinkát egy negyeddel elforgatott. Közben magában énekelt, és a létrafokon ringatózott.

– Irgalmas ég! – dünnyögte a Főkapáca, és továbbment.

A kamrát sértés lett volna az ígéretes ebédek helyének nevezni: kenyeret, penészvirággyökeret, érlelt szkarksajtot és puha, kék olajbogyót raktároztak ott – utóbbit még a szamarak sem voltak hajlandóak megenni. Nem olyan nehéz fennköltebb dolgokra koncentrálni, ha ez a napi étrend, jegyezte meg magában a Főkapáca.

A külső ajtó nyitva volt. A kamra mögött, a fallal körülvett gyümölcsösben a gyöngygyümölcsfák ágai remegtek és reszkettek a szélben. A Főkapáca kiment, hogy friss levegőt szívjon, és megnézze a gyöngygyümölcs leveleinek rideg, őszi színeit, melyek a gránitrózsaszíntől a halvány babakékig terjedtek.

A kút melletti smaragdzöld fűben több novícia ült a kötényén. Kivitték egy kis kirándulásra az egyik szélütött nyanyát egy kerekesszékben, és kedvesen kockás plédet terítettek az ölébe. Az idős kapáca – aki még a Főkapácánál is vénebbnek, vagy legalábbis rozogábbnak tűnt – a kendőjét mélyen a homlokába húzta, hogy a délelőtti nap ne süssön a szemébe. Két novícia gyöngygyümölcshüvelyeket hámozott. A harmadik valamilyen hangszert pengetett, valamiféle citerát vagy cimbalmot, melynek két, egymásra merőleges tengelyére macskabélből font húrok voltak feszítve. A pengő és csusszanó hangok inkább emlékeztettek rezgésekre, mintsem dallamra. Talán a hangszer nem volt behangolva. Vagy a zenész volt tehetségtelen. Vagy talán ez valami idegen zenei stílus lehetett. A többi novíciát azonban láthatóan nem zavarta, sőt, úgy tűnt, élvezik a zümmögő hangokat.

Most felugrottak a láttán, és a fűbe szórták, amivel eddig foglalatoskodtak. Kvarangyok voltak, a három legfiatalabb.

– Lányok, kérlek titeket, folytassátok, amit eddig csináltatok! – mondta a Főkapáca. – Majd tiszteletteljesen hozzátette: – Egészségedre, Anya!

Az idősebb nővér bólintott, de nem emelte fel a fejét. Tekintete a zenélő lány ujjait követte.

– Reméltem, hogy itt megtalálom Szakács nővért – vallotta be a Főkapáca.

– A gombapincében szed gombát a leveshez. Hozzam ide? – kérdezte az egyikük.

– Ne! – felelte a Főkapáca, és egyikről a másikra nézett. – Mindannyian elsőévesek vagytok?

– Pszt! – szólalt meg a vénasszony.

A Főkapáca nem szerette, ha csendre intik.

– Mindannyian letettétek a fogadalmat?

– Pszt, jön!

– Anya, dolgom van… – folytatta a Főkapáca. A székben ülő nővér erre felemelte ráncos kezét. Jobb tenyerén nem voltak barázdák, életvonalak… semmi azonosításra alkalmas, semmi múlt, semmi olyasmi, amiből jósolni lehetett volna, mintha a kezét valami tisztítóláng teljesen leégette volna, megfosztva őt az egyéniségétől.

Csak egyetlen nyanyókának volt ilyen keze.

– Miről beszélsz, Jakál anya? – kérdezte a Főkapáca.

A vénséges nénike nem válaszolt, nem is nézett fel, de egyik görbe ujját az ég felé emelte. A Főkapáca megfordult. Mindenféle románc és mondás szólt az égből érkező látogatókról, a szentírásoktól kezdve a lázító próféciákig. Az eget nehezen lehetett mellőzni.

Jakál anya azonban nem az égre mutatott, hanem az egyik fára, melyről fodrozódó vízesés hullott alá, mintha egy csomó női legyező csúszna le selymesen egy pohárszékről. Szétszórt, bronzszínű, vörösben játszó tollak. Aranyszem a körte alakú koponyában.

Egy bíborfőnix! A tollazata alapján hím. A fajról azt regélték, hogy szinte teljesen kiirtották már a vadászok. Az utolsó ismert főnixkolóniák Óz legdélibb részén éltek, ahol a lápos mocsarak végre kezdtek kiszáradni, és egy hét mérföld szélesnek vélt dzsungelsáv még ma is útját állta az utazóknak. Ezt a példányt talán a szél fújta le a pályájáról, vagy valami kórság őrjítette meg?

A főnix a harmadik lány által pengetett hangszer közepére szállt le. A zenész erre kissé riadtan felnézett; eddig csak a zenéléssel törődött. A főnix a nyakát nyújtogatta, és először az egyik, majd a másik arany szemét is a Főkapácára szegezte.

– Ha tehetséget keresel – szólalt meg a főnix, vagyis a Főnix, ha már egyszer beszélt –, akkor ő az embered. Egy órája figyelem, és szinte csak a zenéjével van elfoglalva.

A nők hallgattak. A beszélő madarak nem voltak ritkák, de ritkán vették a fáradságot, hogy emberekkel elegyedjenek szóba. És minő pompás példány volt ez a Főnix! Farktollai oldalirányban terültek szét, mint a pulykának, de a Főnix ugyanolyan könnyedén ki tudta bontani szorosan összezárt álcatollait is, amelyek ilyenkor mindenfelé meredezve egyfajta légies, őt elrejtő, páfránylevelekhez hasonló gubót vontak köré. Egy felnőtt hím Főnix teljes pompájában úgy nézett ki, mint egy csillogó gömb a levegőben.

– Ismered a fiút, akit idehoztak? – kérdezte a Főkapáca, aki igyekezett úrrá lenni ámulatán.

– Nem ismerek semmilyen fiút. Egyáltalán nem cimborálok a fajtátokkal. Én egy Vörös Főnix vagyok – tette hozzá, mintha ezt nem látták volna.

A Főkapáca minden formájában elítélte a hivalkodást. A zenészhez fordult.

– Hogy hívnak?

A lány felnézett, de nem válaszolt. Az arcszíne nem volt olyan pirospozsgás, mint egyes kvarangyoké – kevésbé tűnt vörösesnek, inkább umbrabarnának volt mondható. Formára kellemes, és arányaiban a tölgybolyhos fák makkjaira emlékeztetett: széles homlok, magas járomcsont, aranyos, pufók arc, mint egy kisgyermeké, kicsi, de határozott áll. A Főkapáca, aki nem szentelt túl nagy figyelmet novíciái külsejének, most meglepődött.

Túl szép volt ahhoz, hogy magától kapáca legyen, tehát biztosan hülye.

– Nem sokat beszél – jegyezte meg az egyik novícia.

– Három hete van itt – tette hozzá a másik. – Suttogva imádkozik egy olyan nyelvjárásban, amit nem értünk. Úgy gondoljuk, hogy valamiért nem emelheti fel a hangját.

– A Névtelen Isten úgy is meghallja. Honnan jöttél, gyermekem?

– Szakács nővér tudni fogja – vélekedett az első novícia.

– Állj fel, te lány, állj fel! – mondta a Főkapáca. – A Vörös Főnix kiválasztott téged. Nem sokat beszélsz, de érted a nyelvünket? Pont ilyen kell nekem. – Kinyújtotta a kezét a zenésznek, aki vonakodva felállt. A Vörös Főnix letelepedett a fűbe, és nekiállt tetvészkedni.

– Hozhatok egy tál illatos vizet vagy valamit? Van valami, amit felkínálhatunk neked? – tudakolta a Főkapáca. – Nem gyakran fordulnak meg itt hozzád hasonló látogatók. Sőt, szerintem soha.

– Csak átutazóban vagyok – árulta el a Vörös Főnix. – Nyugatabbra van egy tanácskozás, de a zene idevonzott.

– Szereted a zenét?

– Ha szeretném a zenét, nem álltam volna meg. Mert a lány nem játszik valami túl jól, igaz? Nem, nem szeretem a zenét; zavar a tájékozódásban. Csak kíváncsi voltam, újra szerettem volna látni egy ilyen hangszert. A hangja emlékeztetett egy régen látottéra; már teljesen elfelejtettem, milyen. De köszönöm a jószívűségedet. Csak egy kis pihenésre van szükségem.

A Vörös Főnix a zenészre nézett, aki félénken állt a novíciák halványszürke szoknyájában.

– Ez a lány egy rejtély – közölte a Vörös Főnix.

– Megvagy! – kiáltotta Szakács nővér, aki ekkor érkezett hátulról egy hálóval, és tényleg meg is fogta. A Vörös Főnix rikácsolt és vergődött; a tollazatán minden szem eltorzult. Szörnyen rikoltozott. – Főnixsült! – harsogta Szakács nővér. – Van hozzá egy remek receptem!

– Engedd el! – szólalt meg Jakál anya.

Nem neki kellett volna megszólalnia, és a Főkapácát ez bosszantotta. Tudta, hogy Szakács nővér mire gondolt, mikor azt mondta, hogy főnixsült! Vajjal, tárkonyos mustárral és ugyanabban a serpenyőben sült apró újburgonyával…

– Engedd el! – utasította a Főkapáca, szigorúbban, mint Jakál anya.

– A fenébe! – káromkodott Szakács nővér. – Negyedórája cserkészem be ezt a madarat, és a fájó derékam ellenére sikerült elkapnom, mire azt mondod, hogy engedjem el?

– Ne kérdőjelezd meg a tekintélyemet!

– Csak a józan eszedet kérdőjelezem meg – felelte Szakács nővér komoran. Megfordította a hálót, mire a Vörös Főnix káromkodva gyorsan elszárnyalt a gyümölcsösből.

– A tanácskozásra tartott – szólalt meg ismét Jakál anya.

– Elég! – mondta a Főkapáca. – Elég ebből! Szakács nővér, ki ez a novícia? Honnan jött?

Szakács nővér bosszúsan csikorgatta a fogait az elszalasztott lehetőség miatt.

– Ő Mécses – morogta. – Egy cigány rokona hagyta itt megőrzésre, és azt mondta, egy év múlva visszajön. Addigra vagy kapácává szentelik, vagy ez a rokona elviszi, de megígértem, hogy befogadom. Nem okoz gondot, mert nem tud pletykálkodni a többi lánnyal, és remek velőmártást tud készíteni. Mártás nővérrel dolgozik az ünnepi sült készítésén.

– Tudod nélkülözni?

– Inkább azt kérdezd, hogy tudom-e nélkülözni a Vörös Főnixet, és arra a válaszom nem.

– Mi nem eszünk Állatokat – jelentette ki a Főkapáca. – Tudom, hogy változnak az idők, de ez szerepel a regulánkban. Nem eszünk semmit, ami visszabeszélhet nekünk, Szakács nővér, és ha rájövök, hogy a hátam mögött leöltél…

– Aligha tudom őt nélkülözni – vágott a szavába Szakács nővér a zenészre nézve. – De ha ráveszed, hogy vigye magával azt az idegesítő domingonját, akkor megegyeztünk.

– Domingon, ez az! Már olvastam róla, de még soha nem láttam egyet sem. Gyere, leányom, a domingonoddal együtt! – A Főkapáca olyan gyengéd mosollyal intett oda neki, amennyire arra csak mogorva, vén szája képes volt. A lány felállt. Könnyedén, természetesen fogta meg a Főkapáca kezét. A többi lány kuncogott. Igen, biztosan együgyű.

– Amúgy azért jöttem, hogy megkérdezzem, mire emlékszel egy novíciáról, akit valamikor befogadtunk… arról a különös, zöld lányról, Elfabáról.

– Ő még előttem volt itt – csattant fel Szakács nővér, és elment.

Jakál anya megvakarta az orrát, és ásított.

A Vörös Főnix még mindig az égen rikoltozott. A kolostor tornyai felett körözött, immár biztonságban, és már visszanyerte sértődöttségét. Olyan volt, mint valami vérrög, ahogy az ispotály felett siklott.

– Azt mondtad, hogy egy fiú van a házban? – kérdezte Jakál anya. Hátrahúzta a kendőjét, és ködös, aludttejhez hasonló szemét a Főkapácára emelte. – A seprűt hozta vissza?

7

A Főkapáca tudta, hogy ebéd után hosszú pihenőre lesz szüksége ennyi lépcsőzés után. Nem akármilyen megpróbáltatás volt ez az ízületeinek. De ment tovább, és Mécses kérés nélkül odanyújtotta a kezét, hogy segítsen, ami jó jel volt: a lány nem reménytelenül tompaagyú.

A nap már elég magasan állt az égen, így a szobában melegebb lett, és a helyiség kezdett belesüppedni a délben vetett árnyékba. Az ifjú ugyanolyan mozdulatlanul feküdt, mint eddig, össze sem rándult, természetellenes nyugalom borult rá. Pathikárius nővér és Orvos nővér a közelben végezték apró-cseprő feladataikat, hogy munkájuk közben ne legyenek messzire tőle. Pathikárius nővér gyógynövényeket őrölt mozsárban, Orvos nővér pedig a tüneteket jegyzetelte egy főkönyvbe. Orvos nővér az ágy egyik oldalán ült, Pathikárius nővér a másikon.

– Ismeritek ezt a novíciát? – kérdezte a Főkapáca.

Nővértársai nem ismerték be, hogy ismerik, de azt sem, hogy nem.

– Ő az egyik kerti lány, aki egy domingon nevű hangszeren játszik. Hallottam már róla, de még sosem láttam. Úgy tűnik, hogy Mécses kicsit ért a zenéléshez. Talán a Liir mellett töltött hosszú órák alatt fejlődni is fog, amíg a fiúra vigyáz. Mécses, bemutatom Orvos nővért és Pathikárius nővért. Biztosan láttad már őket az asztalnál vagy a kápolnában, ha máshol nem is.

A hivatásos kapácáknak nem volt kötelességük meghajolni, de míg Mécses sem hajolt meg, addig Pathikárius nővér a társasági élet szabályaitól hajtva tétován biccentett, ami többféle jelentéssel is bírhatott.

A Főkapáca most odafordult az idősebb nőkhöz:

– Van fontosabb dolgotok is, mint hogy az új vendégünket folyamatos megfigyeljétek. Nektek más feladatot szánok.

– Kapácaanya, távol álljon tőlem, hogy megkérdőjelezzem a meglátásaidat – felelte Orvos nővér –, de kellő tisztelettel emlékeztetnem kell téged, hogy noha te irányítod ennek a Háznak a spirituális életét, addig én felügyelem az itt élő lelkek egészségét.

– Ami az esetleg szükséges kezeléseket illeti… – kezdte Pathikárius nővér, de a Főkapáca felemelte a kezét.

– Nem tűrök semmilyen ellenvetést. Mécses egyszerű párának tűnik, de attól még képes lesz itt ülni és figyelni a fiút. Megérti az utasításaimat. Ha a fiú csak egy szót is szól, értesít valakit. Addig skálázhat, és talán fejlődik a zenei képessége. Ha az ifjú meghal, hadd legyen vigasza a hangszer sajátos zümmögése! Ez az óhajom, és azt hiszem, világosan fogalmaztam.

Maga elé emelte a kezét, csészét formázva, a régies, formális gesztussal, ami azt jelentette, hogy „Legyen így!”, vagy – a beszélő arckifejezésétől függően – azt, hogy „Elég volt belőled, te!”.

Pathikárius nővér azonban tovább tiltakozott.

– Jól ismerem ezt a lányt: annyi esze sincs, hogy bejöjjön az esőről. Szörnyű hibát követsz el…

– Ritka eset, de Pathikárius nővérnek igaza van – mondta Orvos nővér. – Ha valamelyik seb gennyesedni kezdene, vagy komplikáció lép…

– Mindkettőtöknek van más feladata – vágott a szavába a Főkapáca. – Mivel ilyen készségesen alávetitek magatokat az akaratomnak, ezzel meg is győztetek. Ti ketten vagytok a legalkalmasabbak a következő feladatra.

Amazok sértődötten és kíváncsian hagytak fel az ellenkezéssel.

– Még nem meséltem el nektek, mit tudtam meg nemrég a három smaragdvárosi misszionárius novíciáról, akik néhány napja megálltak itt – folytatta a Főkapáca. – Kis csoportjukat megtámadták, és mindnyájukat megölték. Attól tartok, leszaggatták az arcukat. Valakinek ki kell derítenie, ki tette ezt, és miért.

Megfordult.

– Fejezzétek be a csodaszereitek kotyvasztását, és erősítsétek meg a kötővarázslataitokat, hogy azok legalább vacsoráig kitartsanak, aztán gyertek velem! Egy kicsit szundikálok étkezés helyett, és az ebéd melletti imádságok befejezése után a szektóriumomban találkozunk.

A Főkapáca nem volt jártas a nővérek mesterségében. De akkor honnan tudta, hogy több tiltott kötővarázslatot is használtak? Hát ezért ő a Főkapáca, gondolták. Nem értett ugyan az orvostudományhoz, de értette a nőket.

Nem tehettek mást, mint hogy engedelmeskednek. A kissé előttük haladó Főkapáca önkéntelenül is elmosolyodott magában. Az ápolásért felelős nők rendes, megbízható emberek voltak. De egyben kíváncsiak is, pokolian kíváncsiak, ahogy a Ház többi lakója. És bármi is sanyargatta Liirt, akár kívül, akár belül, zavartalanabbul javul vagy romlik az állapota, ha nem fojtogatja a középkorú kapácák figyelme.

A Főkapáca megállt, hogy levegőért kapkodjon. A lépcső az ördög műve. Két nővértársa tiszteletteljesen, mozdulatlanul állt, míg ő zihált. Hiába, a női akaraterő, gondolta. Mint ezé a kettőé, meg ráadásnak az enyém. Szörnyű döntést hoztam, amivel veszélybe sodrom őket. De ha van, aki képes megbirkózni a feladattal, akkor ők azok. Vigyázz rájuk! – imádkozott magában.

De miért kell egyáltalán veszélybe sodornom kedves nővéreimet? Hiszen a főrendházban veszik a bátorságot, hogy fiatal, ártatlan misszionáriusokat küldjenek a vadonba – még kalauzt sem rendelnek melléjük. Nincs ott nekik Mángorlókezű Gabella – csak a hitük, az ártatlanságuk és a butaságukból fakadó bátorság. Átkozott legyen Smaragdváros, amiért mindannyiunkra rátelepszik! Legyenek átkozottak azok… azok a fürdőházi lábtörlők a főrendházban, akik engednek a kormány befolyásának!

Nem kért bocsánatot magában a szitkozódásért. Úgy érezte, kijárt neki a jog, hogy időnként magában káromkodjon. Amikor az indokolt.

8

Mécses alig-alig nézett Liirre. Leült a sásfonatos székre, és jobb keze kérges ujjbegyeivel a felső húrokat pengette. Az alsó húrokban ettől halk, harmonikus rezgés kelt zümmögve, a fülnek szinte hallhatatlanul – inkább érzésként volt jelen a levegőben, mint hangként.

A fény bizonytalan hullámokban ömlött be, ahogy a lehetetlenül vékony felhők átsodródtak az égen. A szoba kissé lehűlt.

Mécses ujjai végigvándoroltak a húrlábakon. Kiváló zenész volt, ügyesebb, mint ahogy azt a konyhás nővérek sejtették – ügyes és tehetséges is. Ennek a domingonnak azonban hiányzott egy fontos része, ezért nem tudott úgy pengeni, zengeni vagy jajongani, ahogy ő szerette volna. Azonban, hogy az ujjai ne lustuljanak el, Mécses a domingon kettős nyakából unalmas, befejezetlen mondatokat csalt elő. Tudta, hogy ezeknek nincs vigasztaló erejük. De azért mégis hosszú, súlytalan hangokat csalt elő belőle. Látta a Vörös Főnixet is az égen. Hiszen az ő játéka hívta le őt onnan, nemde? Meg tudná ismételni, és még többet is.

Idegenben

1

A domingon zengett tovább. Liir ugyan az állapota miatt nem hallotta, de ennek ellenére hatással volt rá.

* * *

Akkoriban a Kiamo Ko nevű kastélyban lakott, de a Boszorkány halálánál nem volt jelen.

A Boszorkány bezárta őt a konyhába Dadussal és azzal az izgulós Oroszlánnal. Dadus, aki meglepő találékonyságról tett tanúbizonyságot ahhoz képest, hogy sült bolond volt, ügyesen belekalapálta egy egytojásos vasserpenyő fogantyúját a korhadt ajtókeretbe. Liir és az Oroszlán megértették, mi a szándéka, és addig faragták a fát a zsanéroknál, míg végül az ajtó nagy csattanással bedőlt.

Csicseri, a Boszorkány hómajma, ekkor előreszaladt, fel a lépcsőn a Boszorkány toronyszobáiba. De Dorka addigra már lefelé jött, arca könnyektől volt ragacsos, kezében pedig a csúnyán megégett seprű bűzölgött.

– Eltávozott – zokogta a lány, és Liir szíve majd megszakadt érte… de kinek ne szakadt volna meg? Leült a lépcsőre, és átkarolta. Akkor volt tizennégy. Úgy gondolta, hogy az első vonzalom minden körülmények között kínos, de ez most különösen az volt. Nem mintha valaha is látott volna igazán gyengédnek embereket. A lány pedig egy szent volt a Külső Világból, az ég szerelmére!

A lány nem tudott úrrá lenni a sokkon, ezért Liirnek beletelt egy időbe, mire megértette, miről hablatyol. A Boszorkány eltávozott. Legkorábbi emléke, életének rémalakja, nénije, börtönőre, bölcs barátja – mások szerint az anyja is, de erre nem volt semmilyen bizonyíték, és a Boszorkány soha nem válaszolt a kérdésre, amikor Liir erről faggatta.

Meghalt, meghalt és ezzel vége, és miután Dadus maga is megnézte, nem engedte fel Liirt a mellvédre, hogy ő is lássa.

– A látvány megvakítaná még a szenteket is – dünnyögte –, szóval jó, hogy én egy vén vétkes vagyok. Te pedig csak egy fiatal bolond. Felejtsd el, Liir! – Azzal zsebre vágta a kulcsot, és valami ismeretlen dallamot kezdett dalolni, valami gyászéneket gyerekkorából, amit valahol az isten háta mögött töltött. – Édes Lurlin, irgalmas anya, a meggyilkoltak leple, az eltűntek kendője…

Dadus pogány áhítata valahogy nem volt meggyőző. De milyen alapon mondhatta ezt Liir? Túl fiatalon hagyta el az unionista kolostort, hogy elsajátítsa az elszigetelt életmódot támogató hit alapelveit. A szkeptikus kamasz távolságából nézve az unionizmus ellentmondások valóságos sűrűjének tűnt. Jótékonykodunk mindenkivel, de nem tűrjük a pogányokat. A szegénység nemesít, de a püspököknek gazdagabbnak kellett lenniük, mint bárki másnak. A Névtelen Isten teremtette a jó világot, bebörtönözte oda a lázadó embert, és közben azzal a gyúlékony nemiséggel kínozta, amitől mindenáron őrizkedni kellett.

A lurlinizmus sem volt észszerűbb, ha az alapján ítéljük meg, ahogy Dadus beszélt róla. Az alkalomszerű, enyhén erotikus flörtölésekről, amelyek során Lurlin lényegében életre „csábította” Ózt. A fiú magában azonban ezt teljes ostobaságnak tartotta, bár lévén szebb történet, könnyebb volt megjegyezni.

Talán csak nem volt érzéke a hithez. Úgy látszott, ez valamiféle nyelv, aminek görcsös fogalmazásmódját a születéstől fogva hallani kell, különben örökre érthetetlen marad. De most szeretett volna hinni valamiben, bármilyen aprócska dologban: mert Elfaba meghalt, és úgy tenni, mintha a világ nem változott volna meg jobban, mintha csak egy faág tört volna le valahol – nos, az nem tűnt helyesnek.

Elfaba ekkor hirtelen felbukkant az elméjében – a róla szóló első nyers emlék –, olyan hirtelenül és fájdalmasan, mint egy méhcsípés. Ahogy kiabált vele: „A Varázsló katonái elrabolták az egész családot, és téged itt hagytak? Mert semmit nem érsz? És te mégis utánuk mentél, és ők mégis elkerültek téged? Ennyire semmit nem érsz hát?” Már akkor is tudta, hogy nem annyira rá haragudott, mint inkább attól félt, hogy a kastély többi lakójával mi történt a távollétében. Már akkor is tudta, hogy Elfaba megkönnyebbült, amiért a jelentéktelensége miatt megmenekült. Noha ettől még fájt neki ez a bántó kifejezés. Hogy semmit nem ér.

– Akkor elviszem a seprűt – mondta végül Liir. – Hogy azzal temessék el.

– Kell ahhoz, hogy bizonyítsam, meghalt – felelte Dorka. – Mi más felelne meg?

– Akkor majd én viszem neked – közölte Liir.

– Velem jössz?

Liir körülnézett. A kastély udvara soha nem volt még ilyen csendes. A Boszorkány varjai meghaltak, ahogy a farkasai és a méhei is. A szárnyas majmok a fáskamra tetején kuporogtak, a gyász megbénította őket. Liir nem sok kapcsolatot tartott fenn a lejtőn elterülő Vörös Szélmalom településen vagy a hegy szélvédett oldalán elszórtan fekvő kunyhókban élő ardzsikikkel.

Így semmi sem tartotta Kiamo Kóban, csak Dadus. De ő már öreg volt, és hamarosan visszatér szokásos süketségéhez és szórakozottságához. Egy hét múlva azt is elfelejti majd, hogy a Boszorkány meghalt. Ráadásul még a legjobb napjain sem tudta, honnan származott Liir. Úgy tűnt, nem is érdekelte. Így nem volt nehéz elhagynia őt.

– Veled megyek – ismételte. – Igen. És én viszem a seprűt.

Aznap már túl késő volt indulni, így inkább lefoglalták magukat. Liir megetette a majmokat. Dorka megpróbált ételt készíteni Dadusnak, aki sírt, és azt mondta, hogy nem éhes, majd megette a saját adagját és az Oroszlánét is.

Miután elmosogattak, Dorka otthonosan odabújt az Oroszlán nyakához, legalább annyira azért, hogy megnyugtassa az Oroszlánt, mint azért, hogy ő maga is vigaszra leljen. Liir felkaptatott a Boszorkány szobájába, és körülnézett. Az máris olyan volt, mintha soha nem is lakott volna ott.

A Grimmerire gondolt, a zavarba ejtő varázskönyvre. Soha nem olvashatott bele. Bárhol hagyta is a Boszorkány, maradjon csak ott! Nem számított. Egyetlen repülő majom sem tudna kinyögni belőle semmilyen varázsigét, Dadus látása pedig túl gyenge volt ahhoz, hogy megfejthesse a furcsa, összevissza írt szöveget. Amúgy is túl nehéz lenne magával cipelni.

A könyveknek megvan a maguk élete, gondolta. Hadd gondoskodjon ez is a sajátjáról!

Mikor megfordult, hogy távozzon, megpillantotta Elfaba fekete köpenyét. Kissé kopott volt, a szegélye elnyűtt, a gallérja pedig erősen molyrágta. Viszont vastag volt, és a napok egyre hidegebbek lesznek. Keskeny vállára kanyarította. Túl nagy volt rá, ezért az alját az alkarjára tekerte. Ettől szerinte úgy nézett ki, mint valami buta kis denevér túl nagy szárnyakkal. De nem érdekelte.

A láthatáron zöldes folt derengett, mintha a távoli törzsek tábortüzeinek sora máris megsejtette volna a hírt, és Elfaba tiszteletére égnének, még mielőtt a nap lenyugodna a halála napján.

Megérezte a Boszorkány illatát a köpeny gallérján, és most először sírva fakadt.

* * *

Liir nem vesződött azzal, hogy elbúcsúzzon Csicseritől. Hadd gondoskodjon mostantól magáról a Boszorkány legkedvesebb repülő majma! Mi másért tanította volna meg neki a beszédet, ha nem azért, hogy jajveszékeljen, amikor Elfaba már nem lesz?

Az úton az Oroszlán és az a kis csaholó, Totó, lemaradtak a másik kettővel, akik Dorkára vártak – a Madárijesztővel és a Bádog Favágóval; Liirt mindkettőtől erősen kirázta a frász. A szél durván fújt, a csíkokat húzó felhők keleten gyülekeztek, és ha Liir nem téved, hamarosan esni fog.

Dorka felszínes kérdéseket tett fel, de jobban érdekelte, hogy ne tévedjenek el. De honnan tudhatná ő, ha letérnek az útról, kérdezett vissza Liir – hiszen már hét-nyolc éve is annak, hogy Elfabával eljött a kolostorból, és azóta soha nem hagyta el Kiamo Ko környékét. Dorka sokkal frissebb tapasztalatokkal rendelkezett a tágabb vidékről.

– Hát, igen, azok a repülő majmok vittek az utolsó szakaszon – ismerte el a lány idegesen –, de nem állíthatom, hogy eléggé magamnál voltam ahhoz, hogy megjegyezzem a terep jellegzetes pontjait. De lefelé haladunk, és annak kell lennie a jó iránynak.

– Kiamo Kótól minden lefelé van – közölte Liir.

– Tetszik a magabiztosságod – felelte a lány. – Mesélj magadról!

Liir úgy vélte, hogy gyerekkori emlékei ugyanolyanok, mint bárki másé: pontatlanok, könnyen befolyásolhatók és nagyrészt érzelemmentesek. Nem emlékezett belőle meghatározó pillanatokra – talán nem is voltak ilyenek –, de arra igen, milyen volt érzékelni bizonyos dolgokat. Mint a karzat magas, osztott üveges ablakain át beáramló fénysugarakat, melyek csendes árnyékokat vetettek a csendes kapácákra a kőpadlón. A spárgakrémleves illatát, amelynek a tetejére kevés juharszirupot csepegtettek. A hó illatát. Liir valamiképpen kötődött Elfabához – erre emlékezett: megengedték neki, hogy törött fa kiskacsájával játsszon ugyanabban a szobában, ahol Elfaba gyapjút font.

– Ő volt az anyád? – kérdezte Dorka. – Nagyon sajnálom, hogy megöltem, ha az volt. Úgy értem, amúgy is sajnálom, de még jobban, ha rokonok voltatok.

A lány közvetlensége zavarba ejtette; Liir nem ehhez volt szokva. A Boszorkány soha nem titkolta az érzelmeit, de nem is magyarázta meg őket, és sok szempontból olyan volt vele élni, mint egy morcos háziállattal egy lakásban lakni.

Liir igyekezett őszinte lenni, de olyan sok mindent nem tudott.

– Az emlékeim vele kezdődnek – mondta. – Hogy miként kerültem kisgyerekként a kapácák közé, arra nem tudok felelni. Senki sem árulta el nekem, és a Boszorkány sem akart beszélni róla. Emlékszem más nőkre is abból az időből, mint Pohárszék nővérre és Gyümölcsös nővérre, meg néhány játékosabbra, a novíciákra, akik megtartották a saját nevüket, mint Szent Szürkész nővér és Kenderike nővér. De amikor eljött az ideje, hogy Elfaba elmenjen, becsomagolták az én szerény málhámat is, feltettek a szekér bakjára, és csatlakoztunk a Honcsokon áthaladó csapathoz, ami itt-ott megállt, amíg el nem értük Kiamo Kót.

– Ez egy rettenetesen félreeső hely – vallotta be Dorka, ahogy körülnézett a lakatlan hosszútűs- és gelencsérfenyő-erdőkön, a kavicsos lejtőkön és a majd valamikor kihajtó hegyi levendulák kusza fürtjein.

– Ő akart félreeső helyre menni. Ráadásul Fijero is ott élt.

– Ő az apád?

Liirnek ugyanúgy kétségei voltak azt illetően, hogy ki az apja, mint az anyjával kapcsolatban.

– Jelentett valamit neki, mármint a Boszorkánynak – vallotta be. – De hogy mit, azt nem tudom. Soha nem találkoztam vele. El tudod képzelni, hogy a Boszorkány leül és kiönti nekem a szívét?

– Semmit nem tudok elképzelni róla. Ki tudna?

Liir nem akart többet beszélgetni erről. Elfaba halála még túl friss volt, a sokk kezdett alábbhagyni, és helyette a harag kezdett átszivárogni rajta.

– Nagy vonalakban délnyugatra tartunk, aztán keletre fordulunk a Kumbriciai-hágón át – mondta. – Ennyit megtudtam Mángorlókezű Gabellától, amikor egy csapatot vezetett ide. A környéken mindenfelé törzsek élnek.