Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELSŐ RÉSZ EGY HŐSNŐ GENEZISE

MÁSODIK RÉSZ EGY HŐSNŐ EXODUSA

HARMADIK RÉSZ CINDERELLA

NEGYEDIK RÉSZ SZÍVVÁGY

ÖTÖDIK RÉSZ BIRTOKLÁS

HATODIK RÉSZ HELYREÁLLÍTÁS

EPILÓG RÉGI STÍLUSBAN

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Francis Brett-Young

ÉRDEMES VOLT?

fordította:
Tábori Mihály

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-390-7 EPUB
ISBN 978-963-678-391-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
White Ladies

első kiadás: 1935.
az elektronikus változat az 1945. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Robert Friedrich Stieler (1847–1908)
BASF Werk Ludwigshafen című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ
EGY HŐSNŐ GENEZISE

1.

A Tinsley-vagyon kétségkívül annak a szerencsés körülménynek köszönheti eredetét, hogy a család engedély nélkül letelepedett a Hayseech-nek nevezett földdarabon. Háromszög alakú része volt ez annak a völgynek, amely Mawnt összeköti Halesbyvel ott, ahol a Lapsley patak belesiklik a Stoud-folyóba. A Tinsley-név, amely később annyira híressé vált a vasgyártás és főleg a vasúti sínek gyártása terén, először bírói ítéletekben szerepel a tizennyolcadik század közepe táján. Nem valami vonzó névnek ismerték, mert a család keménynyakú tagjai sokat pereskedtek, bár igen ritkán volt igazuk.

Ami Hayseechet illeti, alig érdemelte meg, hogy valaki a birtokának mondja, de nagyon valószínű, hogy jog szerint a Pomfret-családé volt, a mawn halli és nem a Victorian Baronial halli Pomfreteké. Mawn Hall a maga tégla épületeivel és négyszárnyú ablakaival később Walter Willis vasöntő-mester tulajdona lett és biztonságban húzódott meg a Stour túlsó partján vonuló erdőség tövében.

Abban az időben, amikor a Tinsleyk érvényesülni kezdtek, az elvénült Pomfretek, akik hétszáz éven keresztül nagyon fennhordták a fejüket, már nagyon érezték a Tinsley-k erejének felsőbbségét. A Pomfret család már Rufus idejében telepedett le ezen a vidéken és erős csemete módjára meggyökeresedvén, okosan kihasználta a sokszor zavaros körülményeket. Nagy viharok idején, mint aminő a „piros és fehér rózsa" közötti harc volt, mindig úgy viselkedtek a család tagjai, mintha folyton készen állnának a küzdelemre, de soha egyik párt oldalán sem harcoltak.

Mi is volt tulajdonképen Hayseech? Nádasokkal átszőtt háromszögű darabja egy nagy darab területnek, amelynek felületét sohasem tisztították meg alaposan a Mercian-erdőség tölgyeitől és nyírfáitól, nyirkos területek, amelyek emberemlékezet óta sem lecsapolva, sem megművelve nem voltak, ahol az úri vadász - ha szerencséje volt - lőhetett néhány szalonkát, gémet, vagy néhanapján egy-egy kócsagot. Víz volt bőven; a patak vígan csörgedezett lefelé a leszerelt Lapsley-malomból, elveszve az apátság megmaradt halastavainak egyikében, amely az idők folyamán annyira leapadt, hogy már csak pocsolyaszámba ment. Lehetett a patak hajtóerő forrása is? Vidéki urak nem gondoltak ilyesmire a vízzel kapcsolatban. Föltéve, ha alkalmas is hajtóerőre, mire használták volna akár a Tinsleyk, akár mások? Kevély, büszke faj volt ez a Pomfret és igazi sportférfiak nem vadásznak sündisznókra, amelyeket még az okos kutyák is elkerülnek. Hayseech csak épp presztízs szempontjából érdekelte a Pomfreteket. Ha ezek a Tinsleyk olyan bolondok, hogy erre az Isten háta mögötti földdarabra pazarolják az idejüket, hát csak teljék kedvük benne.

Ilyesformán a Pomfretek nem törődtek tovább Hayseech-csel, tehát a Tinsleyk nyugodtan birtokolták.

A tizenkilencedik század elején, amikor a Pomfretek már elvonultak - Mawn Hall üresen maradt, a báróságuk megszűnt és a család megmaradt tagjai duzzogva Worcesterhire-ben húzódtak meg - az életkörülmények hirtelen megváltoztak a Stour völgyében. Föllobogott a háború lángja Európa fölött és a tűzvész füstje elhatolt a hayseechi háromszögbe is. Ez előtt a szomorú idő előtt a Tinsleyk - kivéve a legkorábbiakat, akik kidöntötték a Pomfretek meghagyta tölgyeket, hogy szenet égessenek belőlük - apró cserekereskedelmet folytattak iparűző szomszédjaikkal. Ott éltek a nagy terület szélén, ahol a föld méhében az óriási szénrétegek rejtőztek anélkül, hogy csak halvány sejtelmük is lett volna efféléről, amikor az egész civilizáltnak nevezett világ kovácsolható érc után kezdett jajgatni és fölvirradt a vas korszaka.

North-Bromwich és Wendesford lakóinak fele puskazávárokat fabrikált, puskacsöveket gyártott és kardokat köszörült. Halesbyben és Dulstonban tízezer szegkovács dolgozott éjjelnappal feleségestől, gyermekestől, nem győzve elég mindenféle szeget, elsősorban patkószöget gyártani. Wolverburyban ugyanekkora tömeg készítette a zablákat, kenneleket, mindenféle lószerszámokat. Ezek az iparágak napról-napra növekedtek és nyersanyag, vas után kiabáltak; az örökzöld Black Country medence, melynek földjében a szén és az érc rejtőzött, megtelt ennek a fáradhatatlan munkásságnak a füstjével és erjedésével. Füst szennyezte be és tette maróvá a Tinsleyk szítta levegőt; a tüzet okádó kohók lángja pirosra festette éjjel az alját, a Stour völgyében új ipartelepek emelkedtek. Tudatlan, de éles eszű emberek, mint a Bulginek Halesbyben és a Hackettek Mawnben gyorsan rájöttek arra, hogy a vizet energiaforrásnak használják. Ahol szenet sejtettek, rögtön ásni kezdtek, táplálták a kohókat és alig hűlt ki a belőlük kifolyó vas. már szállították is az ingoványon és kövecses iszapon keresztül a nagy barakkokba, ahol hengerelő gépek és vízierővel mozgatott kalapácsok alakították és formálták rudakba.

2.

A Tinsleyk nem vettek részt ebben a véres aratásban. Sokkal erősebbek voltak ugyan a Pomfreteknél, de éppúgy nem tudtak alkalmazkodni a körülményekhez, mint ők. Nem volt vérükben a kapzsiság, kelletlenül szemlélték a világ vonaglását, de nem tettek kísérletet arra nézve, hogy hasznot húzzanak belőle. A föld emberei voltak és ösztönösen irtóztak attól, hogy valami iparral szennyezzék be a kezüket. A fejlődésnek és jólétnek erre az első áramlatára alig fordítottak figyelmet, ép oly szegények és ép oly elégedettek voltak, mint annak előtte. Csak az ezernyolcszáz-húszas években, amikor a háborúk már elmúltak, fedezett föl Joe Tinsley, az első ezen a néven, egy beomlott kútban kék anyagot, amely alkalmas volt a téglagyártásra.

Kihasználta ezt a körülményt elsősorban arra, hogy újra építse a saját házát, ezt a komor, földszintes, vályogból vert épületet, amelyet vaskos ősei emeltek a Pomfretek földién. Az új és nagyon csúnya ház fölkeltette Josuah Tinsley szívében a hírvágyat. Az új házzal együtt járó méltóság új életmódot követelt, az új életmódhoz pedig pénz kellett, ami után eddig nem vágyott és amiről eddig nem is álmodott. A pénzszerzésre csak egyetlen lehetősége volt, az, ha annyi téglát csinál, hogy el is adhasson belőlük. Erre volt is mód bőven, mert Halesby öreg városában már nem fért el a megszaporodott népesség, új házakat kellett építeni az új utcákat és az udvarokat is ki kellett kövezni.

Egy Josuahnál gyorsabb észjárású ember hamar vagyont szerezhetett volna, de az ő esze lassan forgott és nem tudott fölülkerekedni a mindennapi szükségleteken. Nem volt tehát értelmes, de annál szorgalmasabb és kitartóbb. Dolgozott és vele együtt dolgozott a családja is. Téglává gyúrták-égették a veremből kiásott anyagot olyan kitartó szorgalommal, mint amikor a tejesleány vajjá köpüli a tejet. A téglaégetéshez szükséges szenet Josuah egy közeli földsáv talajából lapátolta és a kész téglát saját kocsiján maga szállította az építtetők udvarára. Nedves, nyirkos kényelmetlen munka volt a téglaégetés és nagy türelmet kívánt, de nyári napokon, Josuah, a felesége és a gyermekek naponta körülbelül ezer téglát tudtak gyártani. Egy kis rozsdavörösség is vonult át ezeken a kék téglákon, de ha kiszáradtak, kemények lettek, mint a kohó salakja vagy a vulkánok lávája.

Bármilyen tégla jó volt a vállalkozóknak, akik lázas sietséggel építették a háttal egymásnak támaszkodó házakat Mawne és Halesby üres telkein, de a Josuah Tinsley téglái nagyon jók voltak, oly gonddal csinálva, hogy örökké tartsanak. A vállalkozók közül több is fölajánlotta Josuahnak, hogy megveszik az agyagföldjét, gépeket állítanak be, őt magát pedig megtartják intézőnek. Tinsleynek azonban megvoltak a maga eszméi, Hayseech ugyan nem igen feküdt a szívén, de a családi birtokot szentségnek tartotta. Nem akart elmenekülni az ősi földről, mint ahogy azt a Pomfretek csinálták. Jólét, vagyon volt az iparosok elve, akik eddig puskazávárokat és fegyvercsöveket, most pedig víz- és gázvezetékekhez való csöveket gyártottak. Josuah Tinsley számba vette ezeket, ő maga, öntudatlanul ugyan, de pénzt csinált, amelyből már utoljára annyi volt neki, hogy nem tudta, mit kezdjen vele. Minél, mélyebbre ásott le a vermekbe, annál jobban gyűlt a pénz a házához. Néhány éven keresztül eldugta az aranyakat valami ravaszul kieszelt titkos üregbe, de a folytonos aggodalom a pénz, miatt végre is az idegeire ment. Egy szép napon fogta az egészet s bevitte az új bankba Halesbybe. Kétezerhétszáz fontot öntött ki a pénztárnok asztalára csupa arany sovereignekben.

Ettől a pillanattól kezdve - mert az emberek akkortájt nem valami nagyon bíztak a bankokban - Josuah Tinsley „meleg" ember lett Halesbyben. A kerület csakúgy duzzadt az energiától, de nagy volt a tőkehiány. Egyszerre csak megkörnyékezte Tinsleyt Hackett a szomszédja, a mawne-i puskaművek tulajdonosa, aki azokat a döngő, vízierővel hajtott kalapácsokat alkalmazta a műhelyeiben, amelyeknek hangja az egész éjszakát betöltötte.

- Ha forgatni akarja a pénzét Joe Tinsley - mondta neki - szívesen segítek. Ha rám bízza, tizenkét percentet garantálok magának. Jó volna, ha társulna velem a téglagyárral is. Abbahagyhatná ezt nyirkos foglalkozást, vízi-erővel dolgozhatna urasan. Tudnék magának is foglalkozást teremteni és ellátnám gépekkel is. Az új műhelyek, boltok és házak, amiket tervezek, akár öt éven át a maga tégláját használnák. Maga meg én pedig megosztoznánk azon, amit keresünk. Gondolkozzék a dolgok fölött.

- Megvan mindenem, amire szükségem van - válaszolt a fejét rázva Tinsley.

- Bolond beszéd. Értelmes ember soha sincs megelégedve azzal, amije van. Tizenkét percent nem megvetendő valami.

- Csak törje magát utána Hackett úr, rám nézve semmit sem jelent a pénz.

- Ha magának nem is jelent semmit - felelt amaz - de a családjának.

- Az már a családom dolga. Amíg én vagyok az úr, már csak így gondolkodom.

- Ha fia volna, azt hiszem, máskép beszélne - mondta nyersen Hackett.

Szokásuk volt az újgazdagoknak, hogy ilyen hangon beszéljenek, ezt tartották egyenes beszédnek. De miközben beszélt, Hackett idegesen nevetett. Tudta, hogy az elevenére tapintott Josuahnak, akinek volt ugyan két fia, de az egyik meghalt még gyerekkorában, a másik pedig a férfikor küszöbén az ezernyolcszáznegyvenedik évi nagy vörheny-járvány alkalmával.

- A jó Isten elvette a fiaimat - mondta Tinsley - de van egy leányom, aki fölér tizenkét fiúval. Majd ez a leány gondot visel a pénzemre, nem kell őt félteni Hackett szomszéd.

- No várja meg csak, amíg férjhez nem megy - válaszolt nevetve Hackett.

- Férjhez megy? Miket beszél maga barátom? A mi Bellánk minek menne férjhez? Hiszen megvan neki a jó otthona. És aztán ki vezetné az én háztartásomat. A mi Bellánknak nem jár ilyesmin az esze, ő fiú-leány.

- Jó, jó hát csak gondolkodjék a dolog fölött - hallatszott a válasz. - Ha megváltoztatja a véleményét, maid szóljon, barátom.

Josuah Tinsley valóban gondolkozott is a dolog fölött. Talán először történt életében, hogy komolyan törődött a pénzzel. Utóbbi időben mindent, a pénzkezelést is leányára bízta, aki - hála a Halesby-ben fölállított új brit iskolának - megtanult írni-olvasni. Josuah még mindig gyermeknek tekintette a leányát, aki most már érett nő lett. Benne volt a harmincas években: szőke, erős csontú, jó formájú, nemes vonású leány, aki mellett idős apja szinte torzalaknak tűnt föl. őszinte szemmel tekintett a világba, szája erélyre mutatott és pompás fogsor villogott elő az ajkai közül. Amikor Hackett a férjhezmeneteléről beszélt, Tinsley csak mosolygott magában. Valami nagyon erős és bátor embernek kellett annak lennie, aki ezt a Valkűrt feleségül akarta, aki itt nőtt föl a hayseechi téglagyár gőzében.

Egy hónappal később - mert az esze járása mindig lassú volt és ösztönös óvatosság irányította - elmondta a leányának a Hackettel történt beszélgetést.

- Hackett arról beszélt, hogy modernizáljuk a telepünket - mondta vontatott hangon - mit gondolsz a dolog felől leányom? Azt mondja, a föld a mienk, de nem tudjuk kihasználni.

- Hackettnek igaza van, de én nem bízom benne.

- Én is csak úgy vagyok vele.

- A föld a mienk és a téglavető is. Nem az övé. hát mi köze vele?

Josuahnak jól estek ezek a szavak, az igazi Tinsley beszélt a leányából.

- Hackett azt is említette, hogy te majd egyszer férjhez mégy valakihez - folytatta élesen figyelve.

Bella hátravonta finom formájú fejét és fölnevetett.

- Talán tartogat valakit a számomra - mondotta. Ha majd akad olyan férfi, aki úr tud lenni fölöttem, akkor is még meggondolom a dolgot, apám. Ha már férjhez megyek, nem akarnám, hogy én viseljem a nadrágot. De amit Hackett a téglagyárról mondott, abban igaza van. Én is sokat gondolkoztam már a dolog fölött.

- Sohasem szóltál semmit, leány.

- Nem szeretek a más dolgába beleszólni - felelt nevetve Bella.

- Azt hiszem, belekerülne jó pár pennybe.

- Van elég pénze, apám.

- Hát igen. Azt hiszem, jó lesz, ha mindjárt nekifogok, minél előbb, annál jobb.

Jo Tinsley neki is látott a dolognak, öt év alatt a hayseechi téglagyár nagyon jövedelmező vállalat lett. Áttértek a gépesítésre és mindent mechanizáltak. Tinsleyék életmódját azonban nem változtatta meg ez a siker. Apa és leány ott éllek abban a csúnya házban, amelyet Josuah épített a saját kezével fiatal férfikorban. Még mindig hajnalban keltek, késő estig dolgoztak és úgy vigyáztak a munkásokra, mint hajdan az egyiptomi fáraók munkafelügyelői.

Elsősorban, szem előtt tartva Hackett szavait. Josuah bevezette a víz hajtóerejét. Az agyagvermek azonban oly rohamosan váltak mindig mélyebbé, hogy ez a primitív gépesítés elégtelennek bizonyult. Egy Soho-féle gőzgéppel kellett pótolni, amelynek kazánját a patak vize táplálta, a fűtésre pedig azt a szenet használták, amit a szomszédos földrétegekből lapátoltak és amellyel a szárítókat is fűtötték. Az agyagvermek hamar elérték a fél acre-nyi kiterjedést és az ötven láb mélységet. A kiásott agyagot gőzdaru emelte a felszínre, apró csillékből döntötték a kazánba, amelyből hosszú kolbászformába ömlött ki mindjárt készen a megformálásra. Asszonyok végezték ezt a munkát, akik tizenkét óránként váltották egymást; bokáig álltak az iszapban, s arcukat a sűrű agyag beföcskendezte a munka közepette. Tinsley harmincnyolc pence-t fizetett ezer darab tégláért, ahogy akkor ebben az iparágban szokás volt. Minden asszony meg tudott csinálni ezer darab téglát naponta. A gyerekek, akiket apródoknak neveztek és a gépből a formáló asztalokhoz vitték az anyagot meg a kiformált téglákat a szárítóba, egy shillinget kaptak naponta. A Tinsley üzemében dolgozó asszonyok mindössze átlag tizenhatezer darab téglát tudtak formálni naponta. Sokszor volt betegség mind az asszonyok, mind az „apródok“ között, mert a téglaformálás kényes, nehéz és fárasztó munka. Abban az időben sok szó esett a gyermekek rabszolgaságáról, de Jo Tinsley-nek tiszta volt a lelkiismerete. Az apródok csak akkor túlóráztak, ha nagyon sürgős munka volt, ami igen ritkán történt meg. Egy héten hat nap, reggel hat órától este hat óráig, ez volt a rendes munkaidejük. Vasárnap szabadok voltak, csak annyit kellett megtenniük, hogy megfordítsák a szárítókban a szombaton formált téglákat. Akik az iszapban állva dolgoztak, nem tartottak attól, hogy meghűlnek, mert már megszokták ezt az állapotot, sőt még kímélték is a cipőjüket. Télen a szárító kemencék melege egész kellemessé tette a munkájukat.

Ebben a tekintetben Josuah valóságos jótevőnek tekintette magát. Munkásai élvezték a meleget és hideg napokon azok is, akik nem voltak soron mind megjelentek az üzemben és a kemencék tüzének világánál kártyáztak, vagy valami más társasjátékkal szórakoztak. Josuah nem sajnálta ezt a jótékony meleget, csak arra intette őket, el ne aludjanak a kemencék közelében, mert az a halált jelentette. Egyszer egy francia medvetáncoltató kapott szállást a szárítóban. Lefeküdt a kemence oldalában és reggelre halva találták a medvéjével együtt. Az egyház eltemette a franciát, de a medvével nem törődött. Ez nagyon bántotta Josuaht, mert idő kellett rá, míg a medve maradványait eltakarították, ami pedig pazarlás volt az olyan üzemben, ahol minden perc pénzt jelentett.

Télen lankadt a munka menete, mert nem volt kellő világítás. Amióta Hackett berendezte új gyárát a hatalmas kéményeivel és az új nagy mawne-i szénbánya folytonos koromfelhői besötétítették a környező égboltot, és Hayseech elvesztette a hajdani világos derültségét. Januári napokon, mikor a dagasztás alatt keletkező gőz megfagyott és behomályosította a munkahelyiségeket, a formáló asszonyok és az apródok faggyúgyertyák világánál dolgoztak, amiket a róluk alácsepegő faggyú tartott az asztalokon. Ilyenkor nagyon kellett figyelni a sápadt világításban mozgó kísértetes alakokra, akik mezítláb, nesztelenül ide-oda mozogva, valóban komor látványt nyújtottak.

Bella Tinsley őrködött a női munkások fölött és irányította őket. Nagyon jól értett ehhez a munkához, ö maga is sok ezer téglát formált az előző időkben, ö osztotta ki a faggyúgyertyákat is, erősen szemmel tartva mindet, mert télen megesett, hogy a mindig falánk apródok eszkimók módjára szívesen megették a faggyút. Ő vizsgálta felül a szárítókba szállított téglákat is. A hibás téglák nem számítottak, azokért a vállalat nem fizetett. Ő tartotta számon az udvarban fölhalmozott téglarakásokat is, ö vette föl a rendeléseket, osztotta szét arányosan a napi termelést és fizette a munkásokat szombat esténként. Munka után, amikor az udvar már elnéptelenedett és csak az éjjeli emberek voltak benn a gyárban, akik a kemencék tüzét ápolták, Bella bevonult a ház nappali szobájába, amelyet irodává avattak és elmerült a mindennapos számadásba, amelynek tulajdonképen az ő csodálatos emlékezőtehetsége képezte az egyetlen alapját. Egy vagy két alkalommal, amint a forgalom nőtt, Jo egy írnok alkalmazását indítványozta, de Bella ilyesmiről hallani sem akart. Egy írnoknak tizennyolc shillinget kellett volna fizetni egy hétre, ami az ő szemében rettentő sok pénzt jelentett. Nem is akarta, hogy valami fiatal ember lábatlankodjék a ház körül, elég baja volt amúgy is - mondogatta - az egy öreggel, az apjával.

Tinsley jót nevetett ezen és engedett a leánya akaratának. Igazat mondott, amikor azzal kérkedett Hackett előtt, hogy az ő leánya fölér tizenkét fiúval. Míg így egymás mellett öregedtek, Jo Tinsley sokszor csodálkozott, sőt gyakran ijedség fogta el a leánya hatalmas szervező-képességének láttára és különösen az éles megfigyelésein, amiket pénzügyi dolgokban tanúsított. Úgy látszik, a hayseechi téglagyár fejlődése egészen csodálatos ösztönöket ébresztett föl a leányban és ezek az eddig alvó ösztönös tehetségforrások most találtak utat a kitörésre. Egyszer-kétszer, csábítva a Hayseechben mutatkozó jólét láttára, férfiak közeledtek Bellához és udvarolni igyekeztek neki. Nem sokáig tartottak ki, Bella Tinsley nagyon jól el tudott velük bánni.

- Nem a pénz vonzott benneteket ide? - kérdezte nyíltan és bizonyos jóakarat csengett ki a hangjából.

Ez a leplezetlen nyíltság aztán hamar kiábrándította az „udvarlókat“, akik hamarosan búcsút mondtak a téglagyárnak és vele együtt a Tinsley-háznak is.

Bella Tinsley ilyenkor csak mosolygott és a mosolyában volt valami báj, megnevezhetetlen kedvesség és belevegyült valami kis szomorúság is.

- Nem, nem - szokta mondogatni - jól meggondolom, mielőtt férjhez megyek és az igazi férfi eddig még nem került a szemem elé. Nem akarok megbántani senkit, de senki sem haragudhat, ha alaposan megfontolom ezt a fontos lépést.

3.

A probléma azonban megoldást nyert, váratlanul, titokban és - egy idegen oldotta meg.

A vas korszakának ezen a kezdetén a Black Country széntelepei rengeteg munkát követeltek. Nagy volt a munkáshiány és - akárcsak Lancashire-ben - az Írországból behozott munkáscsapatok nem elégítették ki a szükségletet. Nem szervezték meg a munkás-toborzást, a fejlődő iparágak mindegyre több embert szívtak magukhoz a környező falvakból és a bevándorló tömegek azonnal alkalmazást kaptak. A North Bromwichbe és környékére vezető utak tele voltak vándorló, erős fiatal emberekkel, akik batyukat cipelve hátukon az ígéret földje felé igyekeztek. Valamennyien ott hagyták az eke szarvát, a majorságokat és erdei foglalkozásokat, mert jobb sorsot akartak biztosítani maguknak. Seregestől jöttek a dombok és erdők hazájából a nyugati Severnből, ahol a faszénnel való ércolvasztás a lakosság öröklött mestersége volt és valamennyien a shropshire-i határra igyekeztek.

Egyike volt ezeknek a vándoroknak Jasper Mortimer. Honnan jött, honnan származott, azt Jasper sohasem árulta el. Komor, töprengő, szűkszavú ember volt egész életében. Mawne és Halesby népe csak annyit tudott felőle, hogy útra kelt és kelet felől jött, hogy munkát keressen, az ezernyolcszáz ötvenes években. Sötétképű ember volt, férfikorának a legelején, s minden vagyonát a hátán cipelte.

Ugyanazt az utat járta, amit a többi vándor. Már leszállóit az est, amikor fölsebzett lábán fölért a Clents ormára, legmagasabb csúcsára annak a hegyláncnak, amely a zöldben pompázó földeket a füsttől-széntől fekete iparvidéktől elválasztja. Hasra feküdt a száraz haraszton és lefelé nézve figyelmesen szemlélődött. A Black Country kohói okádták a tüzet. Ez az éjjeli tűzijáték ma már ellanyhult, de a tizenkilencedik század közepén legalább ötszáz kohó működött, amelyek ágyúk módjára ostromolták a levegőeget, mintha óriási állatok torkából és orrlyukaiból tört volna elő a láng és a szikraeső. Ha a kohók egyik csoportja elsötétedett, a másik csoport lángolt föl, mint amikor harctéren elrejtett, álcázott ágyúk nyitnak öldöklő tüzet. Forrongó kráterhez hasonlított ez a húsz mérföldnyi körzetben elterülő hatalmas amfiteátrum, amelynek torkából forró láva alakjában tört elő a földnek megolvadt kérge és magvának lényege.

Lenyűgöző volt ez a látvány még azok számára is, akik megszokták az ilyen színjátékot. Mortimer lelkében elragadó nagy érzést keltett a zöldellő hegyek csöndjének és a dübörgő tűzijátéknak ez a békés összhangja. A szerte áradó forróság fölébresztette a lelke mélyén rejtőző szenvedélyeket és ellenállhatatlan erővel vonzotta magához. Lerázta magáról a régi megszokottságokat, amelyek eddig egész lényét lenyűgözve tartották. Megérezte, hogy a szeme elé táruló ipari fejlettség sikert jelent az elszánt, bátor ember számára. Nevelés, szokás mind elenyészett előtte ebben a pillanatban. Itt áll a versenyfutás előtt, melyben az lesz a győztes, aki gyorsabb és erősebb, mert aki bírja, marja. Erezte az erejét és vakon bízott magában és a jövőben. Határtalan gazdagság kincsesháza terült el előtte, úgy tetszett neki, csak a kezét kell kinyújtania és markolhat a kincsekből amennyit csak 'akar. A lehetőségeknek ebben a korszakában nem volt szokatlan az efféle ábrándozás.

Fölüdülve, vidáman ugrott talpra. Lefelé haladva a ragyogó színjáték eltűnt a szeme elől, csak itt-ott fölvillanó fények jelezték a kohók működését és csak némelykor hallott olyan dörgést, ami a föld morajlásához hasonlított. Elvonult a sűrűben meghúzódó üres Lapsley-malom mellett és bejutott a hayseechi háromszögbe. Látta a szárítókemencék halvány fényét és érezte a száradó agyag savanyú, jellegzetes szagát a levegőben. Ebben az órában már néptelennek látszott a téglavető, csak a tüzet tápláló emberek voltak a barakkokban. De Jo Tinsley házában egy magányos el nem függönyözött ablakból fény áradt ki. Mortimert vonzotta ez az ablak, mint ahogy éjjeli lepkéket vonz a gyertyavilág. Napnyugta óta ez volt az első emberlakta ház, amely eléje akadt. Elfáradt, és egyáltalán nem sejtette, hol van, merre jár. Éhes volt és éjjeli szállás után vágyott. Odalépett az ablakhoz.

Egy fiatal asszony ült a szobában, háttal feléje és két gyertya világánál egy könyvbe írt valamit. Mellette az asztalon nagy halom réz- és ezüstpénz hevert. Nem láthatta az asszony arcát, de az alakja nagyon tetszett Mortimernek, mert erő és báj sugárzott róla és fehér, erős nyaka fölött tornyosuló hajának olyan tompa arany színe volt, mint télen a nyírfa levelének és ez a hajszín valami titokzatos hatást tett Mortimerre. Tudta, hogy az ilyen asszonyok szeretik és ő is csak ilyen asszonyokat szeretett. Megkopogtatta az ablakot, mire az asszony zavartan kémlelt ki a sötét éjszakába. Arca kissé csalódást keltett Mortimerben és valamennyire lehűtötte érzelmeit. Az asszony öregebb volt, mint aminőnek képzelte, valószínűleg öregebb nála. A nő szorosan az ablakhoz lépett és szembenézett vele, majd futó pillantást vetett az asztalon heverő pénzre és kinyitotta az ablakot

- Kicsoda maga? - kérdezte. - Mi szél hozta erre és mit akar?

- A hegyek felől jöttem - felelte Mortimer - idegen vagyok ezen a vidéken. Ez volt az első világosság, ami szemembe ötlött, azért jöttem ide, szeretném tudni, hol vagyok.

- Ez a Tinsley téglavetője - válaszolt élesen a leány - hátul megtalálja a Mawne-be vezető utat. Fölösleges ebben a sötétben erre kóborognia, nem szeretjük a csavargókat, jó lesz, ha tovább megy barátom.

- Keményen beszélt, de a szeme lágyan csillogott. Akarata ellenére tetszett neki az idegen. Erősebb alkatú volt nála, mert ő csak a környékbeli satnyább férfinéphez volt szokva, amilyen itt a bányavidéken otthonos. Mortimer más típus volt, olyan, mint ő maga. A szemében nyoma sem volt szolgalelkűségnek. Mélyen bennülő sötét szemét arcának sápadtsága még sötétebbé tette. Erős, sűrű növésű haja volt és szakáll övezte arcát. Tetszett rajta a kemény erélyes száj s a telt piros ajak, amelyről szilárdság és gyerekesség különös összevegyülése látszott. Soha nem látott ehhez hasonló férfit.

- Honnan jön? - kérdezte.

- Messziről, Shropshire-ből.

- Nem látom, hogy munkás volna - felelt a leány - miközben végignézett a rendes ruháján és tiszta fehérneműjén.

- Nem vagyok munkás, apámnak saját tanyája van.

- Akkor miért jött ide?

- Szűk már nekem a tanyavilág. Láttam a hegyekről a kohók fölcsapódó lángjait, ellátszanak ötven mérföldre is.

- Aztán hova megy?

- Nem tudom. Valahol itt a környéken majd csak kapok munkát.

- Nincs munkánk a maga számára - felelt sebesen a leány - több a munkásunk, mint amennyi kellene.

A férfi nevetett és arca ilyenkor nagyon vonzó volt.

- Ki mondta, hogy itt akarok munkát kapni? - válaszolta.

- Jó, jó, hiszen csak mondtam. Ha végigmegy a kemencék mellett, megtalálja a utat, amiről beszéltem. Talán kap munkát Hackettéknél. Jó éjt magának barátom.

Mortimer csak mosolygott, de nem ment el.

- Szeretnék itt dolgozni - mondta lassú, vontatott hangon.

- Mondtam már, hogy nincs munkánk a maga számára - felelte fölényesen a leány, - miért akarna épp itt dolgozni?

- Nekem is megvannak a magam szeszélyei, éppúgy, mint másoknak és ez a hely tetszik nekem. Találhat számomra valami munkát, csak akarnia kell. Erős ember vagyok és nem lusta. Gondolkodjék kissé, hátha mégis akad valami munka számomra.

Bella összeborzongott. Az ablakon betóduló hideg levegő szinte jeges volt és erősen lobogtatta a gyertyákat.

- Nem jó lesz sokáig itt álldogálnom - mondta hevesen - de aztán mégis ellágyult. Ha itt akar valami munkát - folytatta - jobb lesz, ha reggel jön.

- De hát hol aludjam?

- Az nem az én dolgom. Ha akarja, elalhatik a szárítóban a kemencék körül. Ott jó meleg van és nem maga az első, aki már ott aludt.

- Nincs itt olyan hely, ahol valamit ehetnék?

- Van elég vendéglő Halesby-ben, csak legyen rá pénze, hogy megfizesse. Nem hiszem ugyan, hogy harapnivalót kapjon, ezek a korcsmárosok inkább csak italt árulnak. Nagyon éhes?

- Éhes?! Egészen üres vagyok - felelte Mortimer - reggel óta egy falat le nem ment a torkomon.

A leány most újra az asztalon levő pénzre pillantott, Mortimer hirtelen megszólalt.

- Nincs szükségem pénzre - mondta - nem vagyok koldus. De ha tudna adni egy darab kenyeret, nem utasítanám vissza, kisasszony. Talán fél tőlem, az idegentől, de az a pénz ott az…

- Semmi eleven embertől nem félek - vágott közbe Bella megvetőn. - Hát, ha éhes, jöjjön csak be, majd csak találok valami ennivalót. Egyébként itt az ideje, hogy magam is vacsorához üljek.

Amikor Mortimer belépett a szobába, a leányt már nem találta ott, de a csomó pénz az asztalon hevert. A téglagyári munkások heti bére volt és Mortimer életében nem látott még ennyi pénzt egy rakáson. A sok pénz csak annyiban érdekelte, hogy ott maradt az asztalon, tehát bizalommal voltak hozzá. Szokatlan dolog volt előtte olyan asszonyra akadni, aki oly bátor volt, hogy még kockázatot is mert vállalni. Az asszonyok közül, akiket eddig ismert, egyik se mert volna ilyesmit megtenni. A tűzhelyen vígan lobogott a tűz és a fazékban forrt valami. A kellemes tűz fölmelegítette és a zsibbadtság kiszökött tagjaiból. Nagyon jól érezte magát és meg volt elégedve a nap eredményével.

Amikor a leány visszatért a szobába, derűsen látta, hogy rendbe hozta a haját, amelynek színe annyira vonzotta. Bella ragyogó fehér kötényt kötött maga elé, ami nagyon jól állt neki, kiemelte domború keblét és karcsú testalkatát. Arca kipirult, vonásai meglágyultak és sokkal fiatalabbnak tűnt föl, mint amikor az ablaknál állva beszélt vele. Sötét szeme elégedetten nézett végig a leány termetén, gyönyörködött az élénk mozdulataiban és szívesen elnézte, mily ügyesen mozog a keze. Aztán hófehér térítőt rakott az asztalra, kenyeret, ételt szedett elő, de miközben dolgozott, a leány lesütötte a szemét és egy pillantást sem vetett Mortimerre. Szerénynek, inkább alázatosnak látszott. Amikor elkészült a terítés két poharat vett elő és megtöltötte sörrel.

- Jöjjön - mondta - egyék… Már késő van.

Szembe ültek egymással az asztalnál és hallgattak. Az étel és ital még fokozta a jó érzést, amit a kályhában lobogó tűz keltett föl Mortimerben. Hatalmas étvágya volt. Mialatt evett és ivott, kibékült a világgal. Csiklandozta az a gondolat, hogy ilyen kiszámíthatatlan kaland szélén találja magát, amelyben ez a vele szemközt ülő, lenyűgöző, hallgatag leány viszi a főszerepet. Különös és jellegzetes hatást tett reá az egész dolog; fogalma sem volt arról, kinek-minek köszönheti ezt a hirtelen föllobbanó vendégszeretetet. Mit csinált ez a nő itt egyedül ebben a magányos házban? Férjes asszony, vagy özvegy? Nem látott gyűrűt az ujján. Mi célból hívta meg, hogy a magányosságát megossza vele? Titokzatos dolog volt, de talán magyarázatát adja az egésznek, hogy bizonyos vonzódást éreztek egymás iránt.

Amikor az evéssel végeztek, a leány gondosan letakarította az asztalt, a pénzt pedig egy szekrénybe zárta. Mortimer hallgatagon gyönyörködve nézte a kellemes mozdulatait. Egyszerre a leány egy pár erősen megviselt papucsot helyezett a kályha elé, valószínűleg azért, hogy fölmelegedjék a tűz mellett. Férfi-papucs volt és Mortimer ezt célzásnak vette, hogy mennie kell.

- Ezek a férje papucsai ugye? - kérdezte. A férjét várja?

A leány halkan fölnevetett.

- A férjemé? Honnan veszi, hogy férjnél vagyok? Az apámé ez a papucs, de ő most Wednesfordban van és csak éjszakára, vagy reggelre várom haza. Láttam, hogy a csizmája átázott, magának hoztam a papucsot.

- Éles szeme van és a szíve is jó. Egyedül lakik itt az apjával?

- Egyedül, amióta az anyám meghalt. Tizenöt éve már annak.

- A téglagyár az édesapjáé?

- Igen, a téglagyár a mienk.

- Ha levetem a csizmámat - folytatta Mortimer, különös pillantást vetve a leányra - nem fogok mozoghatni. Kutyaéjszaka lehet odakint, ha melegek is a szárítókemencék.

- Gondoltam rá - felelte nyugodt, komoly hangon a leány - ha akar, hát maradjon itt, semmi ok arra, hogy elmenjen. Van itt egy üres ágy apám szobájában, semmi ellenvetésem, hogy igénybe vegye.

- Az nagyon jó lesz - hangzott a férfi válasza - de mi van az édesapjával?

- Mondtam már, hogy Wednesfordban van. Jobb lesz, ha leveti a csizmáját. Ha a kályha mellett hagyja, reggelig megszárad.

Mortimer engedelmeskedett. A leány figyelmesen nézte. A nedves csizma kellemetlenül szorította a lábát. Amikor bebújt Jo Tinsley kopott papucsába, fölnézett és elégedetten mosolygott. Szemük találkozott, de a leány nem viszonozta mosolygását. Arca derült, de komoly maradt. Mortimer, most első ízben, nagyon szépnek találta. Bella fölvette az egyik gyertyát az asztalról és megindult a hálószoba ajtaja felé.

- Megmutatom a szobát - mondta - Hayseechben korán fekszünk. Már tízre jár az idő és reggel hat óra előtt lent kell lennem a barakkokban, hogy ellenőrizhessem a férfiakat meg az asszonyokat és munkába állítsam őket

Kinyitotta a szoba ajtaját, magasra tartotta a gyertyát, Mortimer pedig fölállt és követte. Puszta, alacsony mennyezetű hálószoba, bútor alig volt benne: csak egyetlen szék és egy erős vaságy. A fala fehérre meszelt, a szaga kellemes volt és a ragyogón tiszta ágynemű csábítón fehérlett feléje.

- Ha korán reggel átmegyek a szobán - mondta Bella - ne zavartassa magát. Én a mögötte levő szobában alszom és nincs más kijárás. Mondom, ne zavartassa magát, mikor aztán visszajövök a barakkokból, majd adok reggelit. Most pedig búcsút mondok.

Azután a hátsó ajtónak tartott anélkül, hogy Mortimerre egy pillantást vetett volna. Mortimer azonban megállította és beszélni kezdett.

- Még meg sem köszöntem a jóságát - mondta - egészen elfeledkeztem magamról.

- Semmiség az egész - válaszolt a leány sebesen - nincs mit megköszönnie, örülök, hogy idejött.

- Furcsa dolog, ha arra gondolok, hogy a sötétben idevezetett az utam. Bizonyára megijesztettem.

Bella nyugodtan mosolygott.

- Nem egykönnyen szoktam megijedni - felelte. - Ilyen véletlenül szoktak a dolgok megtörténni. De most jobb lesz, ha megyek. Maga fáradtnak látszik, aludjék jól, jó éjszakát.

- Ne menjen el, mielőtt nem hoz gyertyát számomra is.

- Tessék fogja, itt hagyom ezt.

Mortimer közelebb lépett hozzá, megfogta a gyertyát a kézzel együtt, amely tartotta.

- Nem igen tudom, mit teszek - mondta és kitartóan nézett a leányra, aztán elfújta a gyertyát.

4.

Két hónappal később megtörtént Arabella és Mortimer házassága, amely fordulópontot jelentett a Tinsley-vagvon genezisében. Bár úgy Bella, mint az apja fáradhatatlanul dolgozott a vagyon megalapozásában, szűk volt a látókörük és elégtelen az erejük a nagy munkához. Hayseech ebben a tekintetben olyan gyümölcsös kerthez volt hasonló, amelynek fái képtelenek önmagukat megtermékenyíteni és máshonnan hozott hímpor szükséges a fejlődésükhöz.

Jasper Mortimer elvégezte ezt a feladatot, bár nem a teljes megelégedésére Jo Tinsley-nek. Eleinte megdöbbentőn hatott reá, amikor Wednesfordból visszatérve házában találta ezt az idegent, de elfogadta a bevégzett tényt, mert érezte, hogy már gyorsan halad az öregség felé. Arabella akarata erősebbnek bizonyult, de Tinsley azért még mindig reménykedett, hogy csak múló szeszélyről van szó. Mikor aztán Bella kijelentette, hogy feleségül megy Mortimerhez, nyersen kifakadt:

- Mi szükséged van a férjhez menésre a te korodban? - kérdezte.

- Csak azért - felelt nevetve a leány - mert férjhez akarok menni hozzá.

Bella ebben a tekintetben már nem volt szerény. Amellett szinte imádta és dicsőítette Mortimert. Visszavarázsolta maga számára a fiatalságát, amelynek idejét Hayseech-ben szinte bezárva töltötte és soha ki nem élvezte a maga idejében. Vidám és gyöngéd lett annyira, hogy Tinsley féltékennyé vált a vejére, akihez oly váratlanul jutott.

De bármennyire is féltékenykedett a vejére, be kellett ismernie, hogy Mortimer új szellemi és fizikai erőt vetett bele az üzletbe. Mintha jóleső szélroham söpörte volna végig Hayseech dohos légkörét. Ez az érdekes házasság, abban a reményben, hogy gyermekek is lesznek, a legmagasabb fokra emelte azt az erőt, amely már otthonából elmenni kényszerítette Mortimert. Ha Hayseech nem is volt még az övé meg a feleségéé - mondta magában - egyszer mégis csak az övék lesz és ez az idő nem fog sokáig tartani. Nem akarta tehát a maga idejét vesztegetni és nem sokat ügyelt Tinsley maradiságára. Gyors fölfogásával azonnal megértette, hogy már eddig is sok idő és energia ment veszendőbe. Itt volt a gyorsabb cselekvés korszaka. Talán hamar véget ér a kovácsolható vas aranykora, de ameddig tart, minden épülő barakk, ház és ipartelep Tinsley kék téglái után törtetett. Akármennyit gyártottak, azonnal eladták, holott még jóformán ki sem száradtak. Megjöhet egy szép napon, hogy a kereslet nagyot csökken és az árak jókorát esnek. Kötelességük volt gyorsítani a termelést addig, amíg az üzlet jól megy.

A nagy veremből kiásott agyagnak fölszínre juttatásához kényelmesen elég volt a meglévő gépezet. Az esővíz és a földalatti források vize azonban beszivárgott a kráterbe s nagyon sok munkaerő és idő kellett a víz kiszivattyúzásához. Új agyagterületet kellett tehát megnyitni, ahol aztán nem kell a föltoluló vízzel vesződni. Mortimer kiválasztott egy újabb fél acre-nyi területet erre a célra, és amikor ott ásni kezdtek, szénre bukkantak.

Ebben semmi meglepő nem volt. Akadt már olyan földréteg Hayseechben, amelynek szenét ötven esztendő óta tüzelésre használták. Ez a szén erősen agyagos lévén, jó volt a közönséges tüzelésre és a szárítókemencék fűtésére. De amelyikre most bukkantak, az egészen más volt. A legkiválóbb fajta, az úgynevezett Brooch-szén került napvilágra és acre-onként ötezer tonna volt kibányászható. Amikor Bella első gyermeke, - egy leány - megszületett, már több, mint öt acrenyi szénterület állott kibányászás alatt. Huszonötezer tonna szén, tonnánként egy sovereignbe számítva, nagy dolog volt ez!

Es ez még nem volt minden. Tinsley valószínűleg megelégedett volna azzal, hogy csak felületesen használja ki Istennek ezt az ajándékát; de Mortimer, akit fűtött a saját és feleségének energiája, nem állt meg ennél a pontnál. Mialatt Bella otthon rendben tartotta és ellenőrizte a növekvő üzletet. Mortimer bejárta az egész kerületet és újabb lehetőségek után kutatott. Éles szeme mindent észrevett és amit egyszer megpillantott, arról soha többé el nem feledkezett. Sűrűn érintkezett a nála tapasztaltabb emberekkel és - ebben szintén segítvén őt a felesége - átértette a Black Country embereinek nehézkes esze járását és elsajátította kemény nyelvjárásukat is. Át tudta önteni hitét, lelkesedését az emberekbe és ügyesen megérttette velük a helyzetet, úgy, hogy amikor a Brooch-szén termelése már emelkedőben volt, nagyon sok öreg mawne-i bányász kopogtatott Hayseech ajtaján és kért munkát.

Ebben az időben, a legjobb férfikorában, Jasper Mortimer valóban nagyon vonzó alak lehetett. Van egy fényképe a Tinsley et Co. részvénytársaság irodájában, az 1850-es évekből, amelyről könnyű szerrel megítélhető, hogy tipikus képviselője volt a Viktória-korabeli iparosnak. Jól megtermett karcsú világos hajú, fekete szemöldökű feketeszemű ember volt; ajka fölött gondosan ápolt bajusz. Fejét kissé hátradöntötte, szeméből őszinte, egyenes, kissé harcias, sőt szinte kihívó tekintet sugárzott és harcias kifejezés ült az ajkai körül is.

A felesége imádta és roppant büszke volt reá, nemcsak a merészsége, hanem a végtelen gyöngédsége miatt is. Véd- és dacszövetség volt az egyesülésük. Összes anyagi érdekük - más érdeket nem ismertek - mind azonos volt. Bella csak azon bánkódott, hogy öregebb a férjénél, hogy miért nem találkoztak előbb. A házasságból származó egyetlen fia meghalt torokgyulladásban már gyermekkorában. Úgy látszik, a Tinsley-nemzetség férfitagjai korai halálra voltak ítélve. Házasságuk ötödik évében még egy leánynak adott életet, ez volt a második Arabella…

Ebben az időben a Brooch-szén eredeti lelőhelye mar kimerült és Jo Tinsley, aki már régideje visszavonult az üzlettől, meghalt. Harmincezer fontnyi örökséget hagyott hátra. De Hayseech fejlődése, amint azt Mortimer nagyon jól tudta, még alig kezdődött. A Brooch-szénrétegek alatt az egész nagy birtokon csodálatos kincsesháza feküdt a különféle érc-kőzeteknek, és ásványoknak. És minden pennyjükön újabb földeket vásároltak.

A Brooch-szén alatt, mint ahogy remélte is Mortimer, minden aknában Thick-szenet fedezett föl, nagy, tíz yardnyi kiterjedésben. Harmincezer tonna versenyképes szén acre-onként! És Hayseech területe ekkor már az eredetinek harmincszorosára emelkedett! Itt volt még azután a Roof ér, a Top Slipper, a White-szén és a Lamb, valamennyi egyformán alkalmas a helyi ipar legfinomabb munkáihoz és a kohók fűtéséhez is. Ezek alatt feküdt még a Heathen-szén, az, amelyik a legjobb kokszot szolgáltatta az egész kerületben. A két szén réteg alatt és között hihetetlen tömegekben találták a különböző vasérceket, a Gubbin-vasércet, a New Mine-vasércet. a Blue Flat-vasércet. Meg volt minden nyersanyag, ami egy új óriási ipar megteremtéséhez szükséges.

Szükségképen következett aztán hogy a terjedelmében ennyire megnövekedett Hayseech a legjobban fölszerelődjék, az akkor világszerte megindult ipari föllendülés befogadására. A Kaliforniában fölfedezett ércek arannyal árasztották el egész Amerikát és ennek az aranynak hatalma lehetővé tette, hogy brit fegyverekkel, vasúti fölszerelésekkel, mindenféle géppel elláthatók voltak úgy az északiak, mint a déliek nagy hadseregei. Mortimer hallatlan energiával vetette magát a munkába. Új aknákat vájatott, új gépeket dolgoztatott, hogy a fölszínre hozzák a föld méhében rejtőző kincseket. Most már a mawne-i vasútvonalnak Halesbynél kiinduló ága, az iparvasút haladt át a Stour-folyót átívelő két hídon és ennek az iparvasútnak Hayseech egyik fontos állomása volt. Egy szolgálatkész, vaskos kis mozdony, az „Arabella” járt ide-oda, megrakott kocsikat vontatva egyik állomástól a másikig, éles füttyökkel figyelmeztetve a kormosképű bányászokat, betöltve dübörgésével az egész vidéket. Sokan átkozták a lármájáért, de a kis masina Vidáman, fürgén szaladt végig a síneken és rakta le a kitérőkben a kocsik tartalmát, amelyet azután kábeleken futó csillék juttattak a rendeltetési helyükre. Ezek a csillék szállították a Brooch-szenet a háztartásoknak, a Brazil-szenet a kohók számára, a Heathen-szenet a koksztelepekre és a Bottom-szenet a mészégetőknek. Más vasúti rakományok ezer- meg ezerszámra hordták a kék téglákat, amelyek Josuah feneketlen agyagvermeiből kerültek elő. A vasúti kocsik közül aztán egyetlenegy sem tért vissza üresen Hayseechbe. Ezekben a napokban sokkal több anyag érkezett Hayseechbe, mint amennyi kiment belőle. Új csillék, vágógépek és a földalatti munkákhoz szükséges bányafák; vasgerendák a műhely tetők részére és galvanizált pléhlemezek a tetők befedésére; különböző kaliberű csövek a gáz, gőz és víz elvezetésére; hajlított acéllemezek és óriási mennyiségű mindenféle szegecs. A szénbányának gépei mellett vasércet halmoztak föl nagy tömegben és ennek a földolgozására Jasper Mortimer három hatalmas toronyalakú kohót építtetett.

Mortimer vaskövetkezetességgel haladt nagyarányú elgondolása felé, hogy olyan hatalmas művet létesít, amely minden tekintetben önálló és független lesz. A nyersanyag dolgában egyáltalán nem lehetett gondja, mert minden rendelkezésére állt. Minden pennyje a Tinsley által hagyott vagyonnak a befektetésére és beruházásra ment. Kölcsönöket igen olcsó kamatra kaphatott. Pillanatra sem akadt meg, ha pénzre volt szüksége, mert ki ne kölcsönzött volna olyan embernek, akinek harminc acre tízyardos szénrétegei voltak.

Még mindig abban a házban lakott Arabellával és a két gyerekkel, amelyet Josuah épített és amely házikónál egyébnek alig volt nevezhető. Cselédet még mindig nem tartottak, mert hiszen hely nem is lett volna számára és Arabella megvetette az olyan asszonyt, aki nem önmaga látta el a háztartását. Csak a legnagyobb nehézség árán tudta Mortimer azt elérni, hogy most már nem vett tevékeny részt az óriási üzem kezelésében, amelynek fokozatos fejlődése már annyira körülvette a házukat, hogy csöndet sem éjjel, sem nappal nem élvezhettek és mindig széntől szaglott a levegő. Úgy állt ez a ház, mint egy magányos szikla a sok gyári épület tömegében.

Hayseech most már egyáltalán nem volt alkalmas arra, hogy benne lakjanak és káros hatással volt a gyermekek egészségére és fejlődésére is. Most alig egy zöld folt maradt meg az egész területen. Az egész földterületet fölásták, hatalmas árkok húzódtak egymás mellett, a munkások anyagot, szenet bányásztak a növényzet bokrostól, galagonyástól mind eltűnt, csak az árkok oldalában látszottak kiásott gyomok és cserjék gyökerei. A terület közepét zúzott salakkal behintett út szelte ketté, a főút, amelyből egész hálózata a kisebb utaknak ágazott ki. Ezeken csillék egész tömege száguldott ide-oda, hogy a kijelölt helyekre szállítsák a földből kiásott nyersércet, szenet, anyagot. Keskenyvágányú vasút is szelte át az utakat, s azon a vasérccel telerakott csilléket tolatták egyik helyről a másikra. Az egész földdarabot csípős, savanyú levegő töltötte be, amely marta az ember torkát és nyelvét s tele volt forró füstfelhőkkel meg a kátrányos szenek olajos gőzével. A századokon át zöldellő fák megfulladtak ebben a fertőzött levegőben, leveleik lehulltak, kivesztek, kiszáradtak úgy, hogy amikor beköszöntött a tavasz, nem volt már többé madarak szerelmi dalaitól hangos ez a még nem is olyan rég festői erdőség.

Sem Mortimer, sem a felesége nem törődött azzal a halállal és pusztulással, amit ők hoztak Hayseechre. Új élet keletkezett itt, másfajta, hatalmas élet, amelynek lelke volt az örökké dübörgő gépezet, a süvöltve forgó gépek sora, a soha meg nem szűnő, mindig forgó kerekek tömege. A kohók forróságot árasztottak és gyönyörű tűzijátékaik mérföldnyi távolra gyönyörködtették a szemlélőt. Mielőtt az amerikai háború véget ért volna, folyton-folyvást működött három az óriási kohók közül, amelyek forró gázokat leheltek ki magukból és ötezer tonna vasat termeltek évenként. Mortimer állandón vasérccel tömte tüzes torkaikat és agyában már akkor tanyát vert az a gondolat, hogy öntött vasat fog termelni, amelyet lemezekké, rudakká formál azoknak az acélkalapácsoknak segélyével, amelyeket már megrendelt a kiválasztott gyáraknál és amelyeket gőz fog majd működtetni.

Életének legboldogabb napja volt az, amikor a kalapácsok megérkeztek, a legboldogabb és a legkeserűbb napja is, mert azon az éjszakán meghalt Arabella.

5.

Az asszony elvesztése nagyon lesújtotta Mortimert, sokkal súlyosabban, semmint bárki gondolhatta volna. Ez a sötétképű, látszólag annyira higgadt és magán annyira uralkodni tudó ember alapjában rendkívül gyöngéd és érzékeny tudott lenni. Bella személye sokkal értékesebb volt előtte, mint a vagyon, amelyről már Hayseechbe érkezésének első napján sejtelme volt. Attól az estétől kezdve, amikor oly titokzatosan átengedte magát ölelésének Bella, a legteljesebb és legönzetlenebb odaadással volt iránta. Okossága és az által, hogy mindenben egyetértett vele, fölkeltette benne a nagyravágyást. Nem volt egyetlen mozzanat Hayseechnek ebben a hirtelen fejlődésében, amiben Bella ne vett volna erősen részt férjének oldalán. Az első időben ő maga is rengeteget dolgozott. Később, mikor a gyermekek jöttek még mindig ragaszkodott ahhoz, hogy ő töltse be az ügyvivő szerepét, ő intézte a levelezést és ő fizette ki szombaton a hetibéreket. De aztán eljött az az idő, amikor már nem tudott lépést tartani a férjével és az ügyek a palackba zárt dzsinn módjára kisiklottak a kezei közül. Olyan időpont volt ez, amikor már nem volt elég a veleszületett ösztön és eszesség, mert most már különös értelem kellett az üzlethez. A hatalmas agyú Mortimer így aztán szinte észrevétlenül föléje kerekedett. Arabella, bár kissé meghökkent, de nem veszítette el a bátorságát. A háttérben maradt és megelégedett azzal, - ha férje kissé kifáradt, vagy csalódott - hogy rögtön az oldala mellett teremhessen és teljes erejével segítsen. Nagyon kétséges, vajon Mortimer tudatában volt-e annak, mennyi erőfeszítésébe kerültek ezek a segítései. Arabella majdnem tíz esztendővel volt idősebb a férjénél s amikor a második gyermeke megszületett, már túl volt a negyvenen. Egyetlen gyermek vagy fiatal leány nem dolgozott úgy valamikor a hayseechi téglavetőben, mint ahogy ő dolgozott napról-napra, ott állva a nyirkos agyagban és a gőztől nedves szárítókban. Néhány hosszú éven keresztül a veleszületett büszkeség és a férje iránti szeretet arra késztették, hogy titkolja, mennyire elerőtlenedett. Férjének a kedvéért nem akart öreg lenni, pedig valóban öreg volt, sokkal idősebb és idültebb a koránál. A második gyermek megszületése után Mortimer vidáman közölte vele, hogy háztartási helyzetükön immár változtatni kell - új irodákat kellett berendezni - és hogy már el is készült egy új épület terve, amely a lejtő magasabb részén, a halesbyi oldalon fog állni, - Bella akkor sírni szeretett volna a bosszúságtól. Mortimer oly fiús hévvel beszélt a dologról, hogy észre sem vette a felesége elszomorodását.

- Látod Bella - mondta Mortimer - a mienkhez hasonló helyzetű emberek már nem lakhatnak egy ilyen apró házikóban. Neked is jobb lesz, a gyerekeknek pedig különösen jobb. Több lesz a friss levegő és kevesebb a zaj.

Bella fejét rázva nézegette a tervet.

- Nagynak látszik. Hogyan fogom majd tisztán tartani a szobákat?

- Azokkal nem lesz dolgod - felelt nevetve Mortimer - majd elvégzik a cselédek.

- Cselédek, Jasper? Sohasem tudtam elviselni ezeket a lusta bivalyokat. Szeretek mindent rendben tartani és ezt csak úgy érhetem el, ha mindent magam csinálok. Gondolkozzunk kissé a dolgon - fejezte be kérő hangon.

- Ejnye, hát ellenkezel? Azon vagyok, hogy tökéletes házat adjak neked, fölszerelve meleg vízzel, gázzal, mindennel, ami szükséges; nem kíméltem semmi költséget, hogy most első ízben biztosítsak neked kényelmet és nyugalmat az életben s olyan színben tűnsz föl, mintha arra kértelek volna, hogy dolgozni jöjj az üzembe. Azt kell hinnem, valami bajod van, hogy így beszélsz és akkor kénytelen leszek orvosért küldeni.

- Nem, nem, semmi bajom - hallatszott a gyors válasz. (Bella irtózott az orvosoktól.) - Csak arra kérlek, várjuk meg a következő esztendőt.

- Miért? Mi lenne a különbség? Nem tudod megérteni, mi a jó számodra - mondta Mortimer nevetve. - Aztán meg szükségem is van a földre, ahol most állunk. Nem várhatok. És ha tudni akarod, már meg is kezdtük a ház alapozását.

Amihez Mortimer egyszer hozzáfogott, az gyorsan ment, az új ház falai rohamosan emelkedtek. Arabella szorongó szívvel nézte. Tudor-stílusban épült az új ház, több címer ékesítette és nagy széles ablakok jellemezték. Belsejében a falakat faburkolat födte, díszes lépcsőház tette előkelővé. Az egész terv remeke volt az építésznek és hasonlított a Mewne Hallhoz, amely most Willis-ék tulajdona volt.

Mikor a beköltözés ideje elérkezett, Arabella nehéz szívvel kezdte a ház bebútorozását.

- Csak tégy meg mindent, amire kedved van - mondta Mortimer - nem akarok semmiben sem fukarkodni. Ha nagy vállalkozásokba fogunk, a házban lesz pihenőhelyünk is, aztán meg szükséges, hogy az új épület megfeleljen a változott helyzetnek. Remélem, most már örülsz.

Bella, a férje kedvéért kijelentette, hogy igazán örül, de már nem jól érezte magát. Amikor fölment a dombon az új házhoz, útközben gyakran volt kénytelen megállni. Elakadt a lélegzete. A lépcsők is nehézséget okoztak. Mortimer túlságosan el volt foglalva ahhoz, hogy házi berendezésen törje a fejét, de a két gyermek fenékig kiélvezte a helyzetet. Ide-oda rohantak a visszhangzó üres házban és szinte megittasodtak a saját lármájuktól. Bellának az idegeire ment ez a zaj, haragudott önmagára, amiért bosszúságot érzett a gyermekei iránt, de nem tudott a dolgon segíteni. Egy napon szédülés fogta el a házban és elájult.

Nagyon megijedt, de elhallgatta az eseményt és titokban fölkereste Halesbyben azt az orvost, aki a téglagyár betegeit szokta gyógyítani. Az orvos végighallgatta, míg el nem mondta mindazt, amit önmagán tapasztalt. Előszobája tele volt kendős asszonyokkal és nyafogó gyermekekkel.

- Szív-, vagy vesebaj lehet kedves Mortimerné - mondta és valami fekete pilulákat adott neki, amelyekre rá volt írva: „Naponta háromszor egy port." Bella titokban szedte a pilulákat, mert nagyon jól tudta, ha Mortimer megsejtené a baját, más orvost hívatna és nagyon bánkódnék, ö maga reménykedett és megbízott a magaválasztotta doktor szerében, de sajnos a labdacsok nem sokat változtattak a helyzeten... Lába megdagadt, de szerencsére olyan hosszú volt a szoknyája, hogy ezt senki nem vette észre. Az új ház és az a töprengés, hogy mennyi baja lesz a cselédekkel, valóságos lidércnyomásként nehezedett reá. Folyton a huzatos előcsarnokban álldogált, érezte a friss vakolat szagát, bámulta az asztalosok által otthagyott gyaluforgácsot, folyton az a gondolat gyötörte, hogy nem tudja majd rendben tartani ezt a nagy épületet. Egy napon megfázott és a hűlés a tüdejére ment. Az orvos megvizsgálta mellét és nagyon megdöbbent a szíve állapotán.

- Volt valamikor reumája, asszonyom? - kérdezte.

Bella nem tudott rá visszaemlékezni. Elmúlt években amikor még a téglagyárban nedves agyaggal és szárítók gőzében dolgozott, gyakran érzett heves, kínos fájdalmakat, de nem igen törődött velük. Amikor bronchitis támadta meg a tüdejét, szegény szíve nem volt elég erős ahhoz, hogy a lázat és a fájdalmat kibírja. Mire észbe kapott, már haldokolt, az érverése kihagyott, végre teljesen megállt! Az egész kerületet meglepte, mily végtelenül egyszerű volt a temetése. Négy lovat fogtak a koporsószállító kocsi elé, de egyetlen virág sem volt látható.

6.

A munka üteme sem nem gyöngült, sem nem ingadozott egy pillanatra sem. Arabella - vigasztalta önmagát Mortimer - soha meg nem bocsátaná neki, ha elhanyagolná Havseechet egy hiábavaló bánat miatt. Rettentőn hiányzott neki Arabella de nem annyira, mintha ő hiányzott volna Arabellának, ha meghal nála tíz évvel előbb. Házasságuk elején mindent megtanácskozott a feleségével, de később csak elmagyarázta a dolgokat és kérte a hozzájárulását. Tudta, hogy a hozzájárulás gyakran csak formaság, de mégis hiányzott neki. Bármennyire tudta, hogy csalhatatlanul biztos valamiben, mégis elmondta a dolgot a feleségének. Mindennél nagyobb hiányát érezte annak, hogy nem volt, aki előtt hangosan gondolkodhatott volna. Mortimer mindig magába vonult ember volt, s zárkózottsága most kétségbeeséssé változott.

Az emberek azt hitték, újra meg fog nősülni, Mortimer azonban nem házasodott meg újra. Ami az új ház berendezését illeti, rábízta egy new bromwich-i kárpitos-cégre, amelynek tapasztalata volt ezen a téren és jól tudta, hogyan kell egy „iparmágnás" házát berendezni. Házvezetőnőt fogadott, akit az országnak más részéből szerződtetett, mert nem akarta, hogy a kerületben sokat pletykáljanak a házában történő apró eseményekről. Ez a házvezetőnő aztán könnyű szerrel tudta intézni a dolgokat a cselédek segélyével, akiktől Arabella annyira irtózott. A gyerekek mellé nevelőnőket alkalmazott, akik versengtek a házvezetőnővel a gyerekek szeretetének elnyeréséért.

Mortimer üzletbarátai semmit nem láttak abban, ha a nevelőnőkkel gyöngéd viszonyokat folytat. Amikor ezeknek a barátoknak feleségei emlegették, hogy kár, ha nem ad mostohaanyát a gyerekeknek, mert elhanyagoltokká válnak, a férfiak csak hunyorgattak, kacsingattak, és csupán annyit jegyeztek meg, hogy ilyesmiben nincs hiánya a barátjuknak. Nem tudták azonban megérteni, hogy egy tekintélyes embernek nincs elég jó ízlése a nevelőnők megválogatása körül.

Mortimert nem igen érdekelték az asszonyok megjegyzései és nem sokat törődött a metreszeivel sem. Már volt egy kiválasztott kedvese, aminek Hayseech volt a neve. Most, hogy a felesége meghalt, még jobban eltelt evvel a kedvesével. Ideálja, az „integráns konszern," kezdett mind jobban kialakulni. Az új társaságok igénybe vették minden munkásságát és ennek meg volt most már a megfelelő kerete is. A Blue Brick Company, a Hayseech Szánbánya Társaság, a New Midland Vas- és Acéltársaság, a Hayseechi Mész- és Koksztársulat most egyetlen nagy részvénytársasággá vált, amelynek részint kegyeletből, részint pedig célszerűségből a Josuah Tinsley Rt. nevet adta. Ez a név került azután a vasúti kocsikra, amelyek az Egyesült Királyság vasúti hálózatain robogtak, a sínekre, a hídalkatrészekre és a hajók vasvázaira is, melyek a nagy világtengereket járták. A társaság élén igazgatók állottak, akiket ő maga választott ki az előmunkások, kezelők és Írnokok közül.

Valamennyi kipróbált munkaerő volt, s együtt emelkedtek a társaság fejlődésével, de a részvények legnagyobb része, kilencvenhét százaléka egyetlen ember kezében maradt és ennek az embernek Jasper Mortimer volt a neve.

Tisztelték és becsülték az emberek, de nem szerették. Mindig gondolatokba merülve, töprengve járkált, soha nem tréfálkozott és nem is nevetett a mások tréfáin sem: soha házon kívül nem étkezett és soha egyetlen pennyt nem adott sem jótékony, sem politikai célra. Pedig ebben a korban, különösen az újgazdagok, mint például Willisek, Hingstonok és Hackettek nagy dicsőségnek tartották, ha neveik a közadakozás vagy a szociális egyesületek névsorában szerepelhettek. A kerület tisztelettel volt az iránt az ember iránt, aki ilyen visszavonult életet élt, bár azt soha nem felejtették el az emberek, minő ridegen ment végbe a feleségének a temetése; viszont azonban a munkások sehol olyan bő javadalmazást nem kaptak, mint Hayseechben. Sőt a kerület összes iparmágnása között Mortimerrel tudtak a munkások leginkább és legkönnyebben közvetlen érintkezésbe kerülni. Ebben a tekintetben feleségének és apósának példáját követte és nyugodtan elmondhatták a munkásai, hogy gyorsabban tudtak a színe elé kerülni, mint a saját gyermekei.

Az apai hivatást soha nem vette komolyan, mert a gyerekeket a házas élet szükségszerű mellékhajtásainak képzelte. Szerelmének egyedüli tárgya Hayseech volt. Valamikor vágyott egy fiú-örökösre, de erre is jóformán csak azért, hogy legyen majd tulajdonosa a birtoknak és legfőkép azért, hogy legyen egy utód, aki az üzletet folytassa.

Ami leányait illeti, viselkedése velük szemben szűkös és gyakran ingerült volt. Irigyelte azt az időt, amit Arabella velük töltött és féltékenység vett rajta erőt, valahányszor látta, Bella milyen szeretettel viseltetik irántuk. Bella volt az első és az utolsó, akit igazán szeretett és nem bírta elviselni, hogy ez az asszony rajta kívül még másokat is szeressen.

A gyermekeknek pedig nem volt különösebb okuk arra, hogy szeressék az apjukat. Mindig sötét, töprengő alaknak tűnt föl előttük, akinek megjelenésekor meg kellett húzódniuk, mint az ijedt galamboknak, ha sólyom kering fölöttük.

Anyjuk halála után a gyerekek még ritkábban látták apjukat, mint annak előtte. Komor ideges emberré lett, mert az amerikai polgárháború véget ért és a porosz-dán, valamint a porosz-osztrák háború csak kis mértékben lendítette föl a vasipart. Az üzem túlméretezettnek bizonyéit; úgy látszik, rendes vevőköre nem tudott annyit fogyasztani, mint amennyi gyártásra berendezkedett. Baljóslatú hangok hallatszottak North Bromwich-ban, hogy a vaskorszak véget ért. Hayseechben Mortimer két új kohója hidegen vesztegelt. Még kellemetlenebbé tette a helyzetet egy új találmány az acélgyártás körül, amelyhez Hayseech foszforos ércei nem voltak használhatók. Az új eljáráshoz szükséges valamennyi ércet Cumberlandban bányászták. Mortimer azonnal megértette, ha a jövő fémjét, az új acélt gyártani akarja, északon kell új telepeket létesítenie, vagy közel a tengerparthoz, mert az ércek szállítása vízi-úton sokkal kevesebb költséggel járt. Most másodszor került abba a helyzetbe, hogy egész fölhalmozott tőkéjét kockára kellett tennie, sőt még hitelt is kellett igénybe vennie. Másodízben dobta oda a kesztyűt Fortuna istenasszony lába elé. Földet vásárolt és új telepet létesített Dél Walesben.

A nehéz idő alatt Mortimer minden kedden reggel elhagyta Hayseechet és ritkán tért vissza péntek éjjelénél előbb. A két gyermek számára - Harriet tizenhét, Bella tizenhárom éves volt - idegenebb lett, mint valaha. Egyedül csak az étkezések ideje alatt látták, amikor hallgatagon foglalta el az asztalfőt: továbbá vasárnap reggel, mikor mögötte ballagva együtt mentek templomba Halesbybe és később, amikor anyjuk sírjához ment velük. Úgy látszott, mintha nem is törődnék a két megfélemlített gyermekkel és mikor a vasárnapi ebéd véget ért, azonnal magára hagyta a két leányt, végigjárta az egész üzemet, azt a birodalmat, ahova a két lánynak soha nem volt szabad behatolnia.

A szomszédok sajnálkoztak a két kis teremtés fölött. Minden, ami a hayseechi nagy házban történt, pletykára szolgáltatott anyagot. Afölött is sajnálkoztak az emberek, hogy Mortimer soha nem viszi társaságba a kés csinos, jól nevelt leánykát. Az idősebbik Harriet, vagy ahogy becézve nevezték, Hattie az apjára ütött. Magas termetű volt, a koránál idősebbnek látszott, fekete haja, mogyorószínű szeme, kis, sápadt arca, finoman ívelt álla, s felső ajka fölött alig észrevehető piciny bajuszárnyalat volt. Benne éppúgy, mint Mortimerben, kiütött az ősi kelta vér. Szégyellős, visszafojtott volt a természete, vékony ajkát mindig összeszorította. Ez a veleszületett merevség okozta azután, hogy nem tudott életvidor lenni és valami nagyon hideg szépségnek látszott. Ez a körülmény volt oka a félszeg fellépésének is. Kora gyermekkora óta nem volt szabad más gyermekek közé vegyülniük; nemcsak azért, mert Hayseech annyira el volt zárva a külvilágtól, hanem ezért is, mert anyjuk maga is mint dolgozó nő kezdvén meg az életet, munka közben szerzett tapasztalatai folytán nem kedvelte a közöttük élő munkáscsaládokat. Mortimernek nagy eszméi voltak a gyermekek nevelése tekintetében. Bár nem sokat lehetett a társaságukban, nagyon vigyázott arra, hogy olyan társadalmi életre nevelje őket, amilyent a saját jövendő társadalmi állása megkövetel és ezért a kiválasztott nevelők mindegyike bizonyos tekintetben úrhölgynek volt nevezhető. Ezek az idősebb és szigorú fegyelmit nők a régi birtokos-családok szellemében nevelték a két leányt és ennek a szellemnek felelt meg a beszédmodoruk és a viselkedésük is. Nem volt benne a Black Country kiejtése, amelyet maga Mortimer is beszélt. Igazi vidéki úri leányok módjára viselkedtek.

Hattie, aki nem bízott önmagában és ösztönösen visszahúzódott mindentől, gyorsan elsajátította nevelőnőinek modorát, amely nagyon összhangban volt a szemérmes természetével. Mint idősebb, magára vállalta a házi teendők körüli felelősséget. Már tizennyolc éves korában egy középkorú hajadon benyomását keltette. Arabella természete nem volt ily könnyen kezelhető. Igazi anyja-lánya volt és anélkül, hogy akár ő maga, akár más észrevette volna, apjának kedvence. Örökölte anyjának minden vonását, a hófehér, gyakran piruló arcbőrt, a tompa aranyszínű hajat, amely iránt Mortimer annyira fogékony volt. Ha a testalkatában nem is volt annyi természetes báj és kecsesség, mint az anyjáéban, ami egyébként apjának hatását bizonyította, meg volt benne az a forró életvágy, amelynek melege nagyban enyhítette nővérének hidegségét. Mint az első Arabella, ő is az érzelmi hatások leánya volt; gyorsan gerjedt haragra, de hamar ki is engesztelődött. Tele volt nemeslelkűséggel, szenvedélyei gyorsan váltakoztak és ami a fő: rendkívül érző volt a szíve. Már kora gyerekkorában roppantul makacs tudott lenni - ezt a hibát, vagy talán erényt anyjától-apjától egyformán örökölte - de makacssága inkább érzésből, semmint túlzásból fakadt. És annyira tele volt humorral, hogy gyakran ő maga is nevetett a saját furcsa viselkedésén. Megenyhülő engedékenységével lefegyverzett mindenkit, mert mindenki meggyőződhetett, mennyire gyermek és ártatlan. Mindezen felül annyira természetesen és odaadón szeretetteljes tudott lenni s ez a tulajdonsága gyakran oly föltűnőmód ütött ki belőle, hogy nővérét sokszor megdöbbentette. Ha valakit egyszer megajándékozott a szeretetével, ez a szeretet sziklaszilárd hűséggé fejlődött. Semmi meg nem ingatta a hűségében és ha még a józan ésszel ellenkezett is ez a tökéletes szeretet, semmiféle érvvel meggyőzni nem lehetett, különösen akkor, ha a szeretetét szeretettel viszonozták.

Bár a maga szenvedélyes módján szerette a nővérét, a két leány természete tökéletes ellentéte volt egymásnak és nevelőik, akik ennek az ellentétnek közepette éltek, gyakran ijesztően zavarba kerültek.

7.

Leányainak gyermekkora alatt Mortimernek minden energiáját lekötötte a Fortuna istenasszonnyal vívott párbaja. Minden figyelme a Dél-Walesben levő Pandypoolra irányúit, ahol az új acélműveket létesítette. Voltak még egyéb gondjai is, főkép a víz miatt, amely Hayseech széntelepeinek alsóbb rétegeit és az egész szénmezőt fenyegette. Csak ezernyolcszázhetven tavaszán kezdte világosan látni, milyen utat kell követnie. Bizonyos öröm töltötte el arra a tudatra, hogy dolga végeztével a nagy hayseechi házban milyen kellemes otthonra fog találni.

Hattie most már tizenkilenc, Bella tizenhat éves volt. Miss Beagle, az utolsó a nevelőnők hosszú sorában, bejelentette azt a szándékát, hogy most lemond nehéz állásáról. Nem volt semmi meglepő ebben az elhatározásában, mert az élet a füsttel telt levegőjű Hayseechben, a nagy házban, ahova idegen évszámra nem tette be a lábát, nem volt sem változatos, sem szórakoztató. Föladatát - mint a derék Miss mondta - elvégezte és megadta a fiatal lányoknak a szükséges nevelést.

Mortimer nagy komolysággal hallgatta végig előadását; a szertartásos öreg dáma igen mulattatta. Jóízűt nevetett magában, amikor Bella bolondságait végighallgatta. Elvégre a leány anyja jellemes, kiváló asszonynak született, de a gondolkodása nagyon hasonlított a leányáéhoz, mint azt házasságuk története bizonyítja, olyan történet, amelyet Miss Beagle nem igen találna épületesnek. Az volt az érzése, hogy fiatalabbik leánya, az örökösen mosolygó szemével, humoros szájával és meglepő szeszélyeivel tökéletes mása anyjának és nagyon kedves vigasza lesz öreg napjainak, amikor majd egész életének gyümölcsét fogja élvezhetni. Mortimer, bár még alig haladta túl az ötvenet, oly rengeteget dolgozott életében, hogy a sok fáradságos szellemi munka korán megvénítette. Már volt olyan időpont, amikor vissza akart vonulni, de a közbejött nehéz esztendők miatt le kellett mondania erről a szándékáról.

Egy júliusi tikkasztó estén, mikor még a falevelek sem moccantak, s az üzemek és kohók füstje szennyes homokfelhő módjára mozdulatlanul állott a levegőben, a két leány vacsorához várta az apját, de hiába. Szokatlan dolog volt Mortimernek ez a késése, mert ha otthon tartózkodott minden dolgát óramű pontosságával intézte. Hattie, aki mindig félt valami rossznak a bekövetkezésétől, nyugtalankodott, de Bella csak jóízűen nevetett az aggodalmán.

- Az gondolod, apa nem elég óvatos ahhoz, hogy vigyázni tudjon magára - mondta mosolyogva.

Az idő azonban telt, az est is leszállt, de Mortimer még mindig nem jött. Hattie el akart rohanni az irodába, hogy megtudja, mi történt.

- Hasztalan dolog lesz - jelentette ki Bella - mert apa esetleg hátulról kerül a háznak és akkor úgy sem találod.

Most már egészen besötétedett. Szokatlanul sötét volt az évnek ebben a szakában és természetellenes csönd borította az egész tájékot.

Egyszerre csak súlyos lépteket hallottak a salakkal beszórt ösvényen és Mortimer lépett a házba. Arcán tétova kifejezés ült, sötét szeme csillogott az izgatottságtól. Egy térképet hozott magával, kiterítette az asztalon evés közben és szorgalmasan, figyelemmel vizsgálta. Az egész vacsora alatt egyetlen szó nem hangzott el, a lányok alig ettek valamit, úgy megriadtak. Azt hitték, valami rettentő dolog történt, talán bányaszerencsétlenség. Apjuk arcán azonban ujjongás és nem szomorúság látszott. Végre eltolta maga elől a tányért és szokatlan lelkesedéssel fogott a beszédbe. Hosszú, görcsös mutatóujját a térképre tette, ide-oda mozgatta, az asztalt kopogtatta.

- Itt, - mondta, - áll Mac Mahon Strassburgnál, itt Canrobert Chalonsnál, itt Mazaine marsall Metznél, emitt pedig szorosan a Rajnánál Moltke fejleszti föl a második hadseregét. Ez élet-halálharcot jelent, hosszú háborút és minél hosszabb lesz, annál jobb. Mind a két fél egyforma nekünk, nem törődünk vele, melyik nyer és melyik veszít. Esztendők óta várok erre a napra. Mindegyik egyformán megkaphat tőlem mindent, amit akar.

Rossz idők járnak - mondták az emberek - ami semmi jóval nem kecsegtet. A francia-porosz háború forró sirokkó módjára zúgott végig a világon és föllendítette a dekadenciában sínylődő Black Countryt. A nemrég még elsenyvedni látszó kerület most egyszerre erőre kapott, gépek forogtak mindenütt, a kohók lángoltak, gőzdaruk csikorogtak, fúrtak, faragtak, vágtak, lemezeket préseltek, csöveket gyártottak az emberek éjjel-nappal szakadatlanul. És a nagy zűrzavarban látszó mozgás közepette a tízyardos szénrétegekkel aláaknázott mocsaras, erdős területeken vakondok módjára földet túró láthatatlan hadsereg dolgozott vasszorgalommal a föld alatt. Minden iparág tüzelőanyag után kiabált, vas után, hogy fölállíthassák a gépeiket és tégla után, hogy fölépíthessék a házaikat.

A vaskereskedelemnek diadalmas csúcspontja volt ez az időszak és Mortimernek, a hayseechi „integráns konszern” és a délwalesi acélművek révén a világ úgyszólván lábánál hevert. Minden termékét az aknáinak, a kohóinak és a kemencéinek elkapkodták az emberek. Az elmúlt években az általa akarata ellenére fölhalmozott öntött vas már a háború első napjaiban elfogyott. Ezernyolcszázhetvenben nyolc font volt egy tonna vasnak az ára, hetvenkettőben elérte a tizenhat fontot és még mindig emelkedett. Hallatlan jólétet teremtett ez a körülmény Hayseechben. A túlfeszített munka azonban kimerítette Mortimert és annyira megöregedett, hogy szinte hálát érzett, mikor négy év múlva a németek-diktálta békeszerződés létrejött. Ötvenhárom éves öreg emberré vált s haja hófehér lett. Most már aztán élvezni akarta az életet és leányainak társaságát. Csakhogy elkésett, elszalasztotta a küszöbén guggoló szerencsét, mert csak egy leánya maradt. Arabella elment. Természetes dolog volt ez, épp olyan, mint amikor egy érett gyümölcs a földre hull. Az olyan, szép, fiatal és élénk teremtés, mint aminő Arabella volt, bármennyire elzárják a külvilágtól, önkéntelenül vonzza az embereket, akár a fény a lepkéket. Ahányszor csak kiment valahova, templomba, vagy másfelé, mindenki, megnézte és a fiatal emberek kitartóan köréje csoportosultak. A nénjét nagyon elszomorította ez a dolog.

- Ízléstelen valami ez Bella. - mondta Hattie - Ha velem történnék ilyesmi, a föld alá süllyednék a szégyentől.

- Nem tudom őket megakadályozni abban, hogy reám nézzenek - válaszolt nevetve Bella. - Nekik jól esik, ha rám nézhetnek, nekem meg nem okoznak vele fájdalmat. Szégyen inkább az, hogy a mi korunkban még mindig nincsenek fiatalember ismerőseink.